Дата документу 07.07.2020 Справа № 318/2310/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 318/2310/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
№ 22-ц/807/1659/20                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що 20.09.2017 року між ним та  ОСОБА_1 , був укладений договір позики, згідно якого, позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які зобов`язався повернути 20.08.2018 року. Однак, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повернув грошових коштів у встановлений договором строк.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 20.09.2017 року у розмірі 27000 доларів США та 3% річних у розмірі 1688 доларів США, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 28688 доларів США.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 січня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 20.09.2017 року у розмірі 27000 доларів США, 3% річних у розмірі 1462 доларів США, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 28462 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 7124 грн. 81 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2017 року між  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 , була складена розписка, згідно якої, позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які зобов`язався повернути 20 серпня 2018 року /а.с. 13/.

Таким чином судом вствноено, що між сторонами склалися відносини з грошової позики, а умови договору позики були порушені відповідачем, який в обумовлений сторонами строк не повернув позичену грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Стаття 526 ЦК України визначає загальні умови виконання зобов`язання: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту.

Суд першої інстанції правильно проаналізував законодавство, чинне в даній сфері відносин.

Так, в силу приписів ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. (неналежне виконання).
На підставі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.
В силу приписів ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Як передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлене порушення відповідачем своїх обов`язків за договором позики, суд першої інстанції вважав правомірним зверення позивача з позовом та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 27 000,00 доларів США та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1462 доларів США, /2018 рік – 27 000 $ США (основний борг) х 365 (дні прострочення): 365 (кількість днів у 2018 році) = 810 $ США; 2019 рік – 27 000 $ США (основний борг) х 294 (дні прострочення): 365 (кількість днів у 2019 році) = 652 $ США/.
Не виконуючи належним чином зобов`язання відповідач порушив зазначені вище норми законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 27000,00 доларів США та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1688 доларів США, підлягають задоволенню.

Заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення, відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що в розписці не було зазначено вид іноземної валюти, яка бралася у борг, зокрема не зазначено які саме долари.

Такі твердження не є переконливими, адже незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. 
Такого висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 18.09.2013 №6-63цс13.
Заперечуючи проти отримання позичальником доларів США? відповідач разом з тим не послався на те, що брав грошові кошти в доларах іншої країни.

Крім того, відповідач посилався на те, що з розписки не вбачається про те, що він взяв грошові кошти, тому що у розписці зазначено не «взяв» а «беру».

Такі доводи не є переконливими, позаяк розписка була складена відповідачем особисто та її оригінал переданий позивачеві, жодних зазначень у розписці про будь-які майбутні наміри не міститься, натомість міститься сума боргу та строк її повернення.

Також відповідач посилався на відсутність позикових боргових зобов`язань та обумовленість написання ним розписки тим, що він виконував для позивача певну роботу, а той змусив його написати розписку.
Такі посилання не підтверджені жодними доказами, не доведена протиправність дій позивача. 

Крім зазначеного судова колегія звертає увагу, що навіть у разі наявності між сторонами будь-яких розрахунків з приводу надаваних послуг або виконуваних робіт, законом не заборонено ( ст. 1053 ЦК) новацію боргу у позикове зобов`язання. Зокрема, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .
Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 січня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 липня 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков