Справа № 447/2283/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/1138/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О.М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 серпня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого:  Ванівського О.М.,
суддів: Мельничук О.Я., Цяцяк Р.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського обласного центру зайнятості на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 лютого 2020 року у справі за позовом Львівського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019р. Львівський обласний центр зайнятості звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим соціальним страхуванням на випадок безробіття в сумі 31095,04 грн. та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, 13.11.2018 до Миколаївської районної філії Львівського ОЦЗ, яка відповідно до наказу Львівського обласного центру зайнятості №100 від 26.04.2018 "Про створення Миколаївської районної філії Львівського обласного центру зайнятості та затвердження її Положення", є структурним підрозділом Львівського обласного центру зайнятості звернувся гр. ОСОБА_1 .. Відповідно до чинного законодавства про зайнятість населення 13.11.2018 останньому надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю з 20.11.2018 в розмірі 70% середнього доходу. Відповідач перебував на обліку в Миколаївській районній філії Львівського ОЦЗ як безробітний у період з 13.11.2018 до 09.08.2019 та отримував допомогу по безробіттю з 20.11.2018 до 09.08.2019. За результатами звірки з Пенсійним фондом України виявлено факт зайнятості та отримання доходу у Територіальному управлінні державної судової адміністрації України у Львівській області у грудні 2018 та лютому 2019, тобто у період перебування на обліку в Миколаївській районній філії Львівського ОЦЗ як безробітного. В результаті розслідування страхового випадку, згідно Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №66 від 09.08.2019, встановлено, що ОСОБА_1 є присяжним Миколаївського районного суду Львівської області на підставі рішення Миколаївської районної ради Львівської області №89 від 20.10.2016, крім цього за період з 01.12.2018 по 01.03.2019 за фактично відпрацьований час йому була нарахована винагорода у розмірі 829,52 грн. Таким чином, перебуваючи на обліку у Миколаївській районній філії Львівського ОЦЗ як безробітний, отримуючи допомогу по безробіттю, ОСОБА_1 отримував винагороду за виконання обов`язків присяжного у суді й, відповідно до ст. 4 ЗУ "Про зайнятість населення", з 30.01.2019 відносився до категорії зайнятого населення та не мав права отримувати допомогу по безробіттю.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 14 лютого 2020 року у задоволенні позову Львівського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів, відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач - Львівський обласний центр зайнятості.
В апеляційній скарзі зазначає, що з даним рішенням не погоджується, оскільки судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також у зв`язку з невідповідністю висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Звертає увагу суду на те, що при винесенні оскаржуваного рішення суд дійшов помилкового висновку, про те, що Відповідач не відноситься до зайнятого населення, що не відповідає обставинам справи.
13 листопада 2018р. громадянин ОСОБА_1 звернувся до Миколаївської районної філії Львівського ОЦЗ. Відповідно до вимог чинного законодавства про зайнятість населення 13.11.2018р.  особі надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю з 20.11.2018 відповідно до ч.ч.1,3,4, ст.22, ч.1, ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» залежно від страхового стажу в розмірі 70% середнього доходу.  ОСОБА_1  перебував на обліку в Миколаївській районній філії Львівського ОЦЗ як безробітний у період з 13.11.2018 до 09.08.2019р. та отримував допомогу по безробіттю з 20.11.2018 до 09.08.2019.
За результатами звірки з Пенсійним фондом України (дані про особу з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування) по ОСОБА_1 (далі - Відповідач) виявлено факт зайнятості з ознакою «наймані працівники на загальних підставах» та отримання доходу у Територіальному управлінні державної судової адміністрації України у Львівській області у грудні 2018 та лютому 2019 року, тобто у період перебування на обліку в Миколаївській районній філії Львівського ОЦЗ як безробітного.
Керуючись п.18 ч.2 ст.22 Закону України «Про зайнятість населення», ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Миколаївською районною філією Львівського ОЦЗ проведено перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. В результаті розслідування страхового випадку, а саме згідно Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 09.08.2019 № 66 з`ясовано, що ОСОБА_1 є присяжним Миколаївського районного суду Львівської області на підставі рішення Миколаївської районної ради Львівської області № 89 від 20.10.2016 року; за період з 01Л2.2018 по 01.03.2019 ОСОБА_1 було нараховано винагороду за фактично відпрацьований час у розмірі: за 12.11.2018 (1 година) - 200,23 грн., за 30.01.2019 (3 години) - 629,29 грн., що підтверджується листом Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області від 07.08.2019 №02-1534/19.
Частиною першою ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.
Відповідно до ст.45 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що зайнятість населення є підставою для припинення реєстрації безробітного.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного.
Відповідно до статті 63 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальних законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя, та виконує відповідні обов`язки. Список присяжних затверджується на три роки і переглядається в разі необхідності для заміни осіб, які вибули зі списку, за поданням територіального управління Державної судової адміністрації України (частина четверта статті 64 зазначеного Закону).
Статтею 68 Закону України "Про судоустрій і статус судців" встановлено, що присяжним за час виконання ними обов`язків у суді виплачується винагорода, розрахована виходячи з посадового окладу судді місцевого суду з урахуванням фактично відпрацьованого часу в порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Присяжним відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові. Зазначені виплати здійснюються за рахунок коштів бюджетної програми на здійснення правосуддя територіальними управліннями Державної судової адміністрації України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу.
Отже, з моменту початку виконання у суді обов`язків присяжного та отримання доходів (винагороди), особа належить до зайнятого населення, тому не має права на перебування в статусі безробітного та, відповідно, на отримання допомоги по безробіттю.
Відповідно до даних про особу з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по ОСОБА_1 зазначено отримання доходу у Територіальному управлінні державної судової адміністрації України у Львівській області у грудні 2018 та лютому 2019 року категорію застрахованої особи - «Наймані працівники на загальних підставах».
Відповідно до листа Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області від 07.08.2019 №02-1534/19 ОСОБА_1 було нараховано винагороду за Фактично відпрацьований час у розмірі: за 12.11.2018р. (1 година) - 200,23 грн., за 30.01.2019р. (3 години) - 629,29 грн.
Таким чином, перебуваючи у Миколаївській районній філії Львівського ОЦЗ як безробітний з 13.11.2018р. до 09.08.2019р. та отримуючи допомогу по безробіттю з 13.11.2018р. до 09.08.2019р., ОСОБА_1 виконував обов`язки присяжного у суді 30.01.2019, за що отримував винагороду за Фактично відпрацьований час й відповідно до ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» з 30.01.2019 відносився до категорії зайнятого населення та не мав права на перебування в статусі безробітного і, відповідно, на отримання допомоги по безробіттю.
Правилами частин другої та третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до абз.2 пп.1 п.30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 № 792 Центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня початку зайнятості особи (крім участі у громадських та інших роботах тимчасового характеру, зайнятості працею, пов`язаною з організацією підготовки та проведенням виборів Президента України, народних депутатів України, місцевих виборів).
Отже, виконання застрахованою особою, яка має статус безробітної, обов`язків присяжного в суді та отримання винагороди за фактично відпрацьований час є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення цією особою центру зайнятості про виникнення такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.
Таким чином, судом, при винесенні рішення, не було взято до уваги вищенаведені норми матеріального права. Отже, висновок Миколаївського районного суду Львівської області, викладених у рішенні від 04.02.2020 про те, що присяжний, який виконує свій обов`язок у суді, не відноситься до зайнятого населення, не відповідає обставинам справи.
З огляду на вищевикладене, апелянт вважає, що рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.02.2020 у справі № 447/2283/19 підлягає скасуванню повністю, оскільки судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.02.2020р. повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Львівського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення матеріального забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття у сумі 31095,04 грн. (тридцять одна тисяча дев`яносто п`ять гривень 04 коп.) задоволити.
Стягнути з ОСОБА_1 користь Львівського обласного центру зайнятості судові витрати у розмірі 5074,00 грн. (п`ять тисяч сімдесят чотири гривні)
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконання роботи присяжного у суді є обов`язком громадянина, залученого до здійснення правосуддя. Тобто, виконання обов`язків присяжного не є працею за наймом в розумінні приписів ч. 1 ст. 4 Закону №5067. Таким чином, присяжний, який виконує свій обов`язок у суді, не відноситься до зайнятого населення, визначеного ч. 1 ст. 4 Закону №5067.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Личаківським РВ УМВС України у Львівській області 2 липня 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .(а.с.35-36)
Відповідач 27.09.2018 був звільнений із Філії ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", що стверджується витягом з наказу №298-к від 27.09.2018 та записами у трудовій книжці серії НОМЕР_3 .(а.с.37-40)
13 листопада 2018р. відповідач ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявами на ім`я директора Миколаївської районної філії Львівського обласного центру зайнятості Корецького Романа Степановича про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю, що стверджується відповідними заявами у матеріалах справи.(а.с.6-7)
13 листопада 2018р. відповідачу надано статус безробітного (наказ НТ №181113) та з 20.11.2018р. призначено виплату допомоги по безробіттю (наказ НТ №181120), що підтверджується додатком 2 до персональної картки № 135918111300001.(а.с.13)
12 серпня 2019р. виплату допомоги по безробіттю відповідачу було припинено, про що видано наказ НТ №190812. З назви зазначеного наказу вбачається, що підставою припинення виплати відповідної допомоги було встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).(а.с.14)
Як вбачається із Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 09.08.2019р. №66, за висновками якого було встановлено, що, оскільки час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу, відповідач отримав винагороду за фактично відпрацьований час, приховав дані про зайнятість під час перебування на обліку в центрі зайнятості, допустив порушення законодавства про зайнятість населення, а тому кошти отримані з 30.01.2019р. по день припинення реєстрації безробітного підлягають поверненню.
14 серпня 2019р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію, у якій запропонував останньому добровільно сплатити суму незаконно отриманого матеріального забезпечення у розмірі 31095,04 грн. протягом 15 календарних днів з моменту отримання претензії.(а.с.20)
27 серпня 2019р. відповідач надіслав позивачу відповідь на претензію, у якій вимогу повернути кошти вважає незаконною та такі повертати відмовився.(а.с.22)
Також судом встановлено, що рішенням Миколаївської районної ради №89 від 20.10.2016р. ОСОБА_1 був визначений присяжним Миколаївського районного суду Львівської області.
Відповідно до довідки №02/534/19 від 07.08.2019 наданої територіальним управлінням державної судової адміністрації України у Львівській області Лащів В. І. є присяжним Миколаївського районного суду Львівської області. За період з 01.12.2018 по 01.03.2019 останньому було нараховано винагороду, яка не належить до постійних виплат та здійснюється на підставі письмової заяви присяжного, за фактично відпрацьований час у розмірі: за 12.11.201 - 1 год. - 200 грн. 23 коп., за 30.01.2019 - з год. - 629,29 грн.(а.с.11)
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення", відносини у сфері зайнятості населення регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", іншими актами законодавства.
На підставі п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про зайнятість населення" (далі - Закон №5067) безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно з п.1 ч.1 ст.43 Закону № 5067 статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статтею 45 Закону №5067 визначено вичерпний перелік підстав, за яких реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється, а саме у разі:
1) зайнятості особи;
2) поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили; 
3) подання безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг; 
4) дворазової відмови від пропонування підходящої роботи, а для безробітного, який вперше шукає роботу та не має професії (спеціальності), дворазової відмови від пропонування проходження професійного навчання; 
5) дворазової відмови від пропонування підходящої роботи за професією (спеціальністю), набутою за направленням територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції; 
6) припинення професійного навчання за направленням територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, без поважних причин;
7) невідвідування без поважних причин територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування (наявність поважних причин підтверджується відповідними документами); 
8) встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; 
9) встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг); 
10) набрання законної сили вироком суду про засудження особи до позбавлення волі, обмеження волі, арешту (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням); 
11) вступу на навчання за денною формою; 
12) призову на строкову військову або альтернативну (невійськову) службу; 
13) досягнення особою встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку або призначення пенсії на пільгових умовах, або за вислугу років; 
14) подання заяви про бажання здійснювати догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку або тривалістю, визначеною у медичному висновку; 
15) смерті безробітного або визнання його за рішенням суду померлим, безвісно відсутнім, недієздатним чи обмежено дієздатним; 
16) з дня видачі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією з висновками про визнання особи нездатною до трудової діяльності; 
17) з інших підстав, передбачених порядком реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №5067 до зайнятого населення належать:
- особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством,
- особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості,
- а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.
Позивач вважає, що відповідач, виконуючи обов`язки присяжного у суді, відноситься до зайнятого населення, що передбачено ч.1 ст.4 Закону №5067, а саме до осіб, які працюють на інших умовах, передбачених законодавством.
На підставі ст.63 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402) присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя.
Згідно ч.1 ст.65 Закону №1402 присяжним може бути громадянин України, який досяг тридцятирічного віку і постійно проживає на території, на яку поширюється юрисдикція відповідного окружного суду, якщо інше не визначено законом. 
Частиною першою статті 67 Закону №1402 передбачено, що суд залучає присяжних до здійснення правосуддя у порядку черговості на строк не більше одного місяця на рік, крім випадків, коли продовження цього строку зумовлено необхідністю закінчити розгляд справи, розпочатий за їхньою участю.
Відповідно до ст.68 Закону №1402 присяжним за час виконання ними обов`язків у суді виплачується винагорода, розрахована виходячи з посадового окладу судді місцевого суду з урахуванням фактично відпрацьованого часу в порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. 
Присяжним відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові. Зазначені виплати здійснюються за рахунок коштів бюджетної програми на здійснення правосуддя територіальними управліннями Державної судової адміністрації України за рахунок коштів Державного бюджету України.
За присяжними на час виконання ними обов`язків у суді за місцем основної роботи зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом. Час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. Звільнення присяжного з роботи або переведення на іншу роботу без його згоди під час виконання ним обов`язків у суді не допускається. На присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя. За обґрунтованим клопотанням присяжного заходи безпеки щодо нього можуть уживатися і після закінчення виконання цих обов`язків.
Аналіз вищезазначених положень Закону №1402 свідчить, що виконання роботи присяжного у суді є обов`язком громадянина, залученого до здійснення правосуддя. 
Тобто, виконання обов`язків присяжного не є працею за наймом в розумінні приписів ч.1 ст.4 Закону №5067.
Таким чином, присяжний, який виконує свій обов`язок у суді, не відноситься до зайнятого населення, визначеного ч.1 ст.4 Закону №5067.
Підсумовуючи викладене, суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення коштів.
Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 pоку).
Відповідно до роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцією як акта прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Коституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS   v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.374 ч.1 п.1, 375, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівського обласного центру зайнятості - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 18.08.2020 року.

Головуючий  Ванівський О.М.

Судді  Мельничук О.Я. 

Цяцяк Р.П.