КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 761/10055/16-ц                  Головуючий у 1-й інстанції суддя: Савицький О.А.
 
23 червня 2020 року                                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В., 
секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до викладача Інституту післядипломної освіти Київського національного університету імені Тараса Шевченка Крижанівського Віктора В`ячеславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київський національний університет імені Тараса Шевченка про зобов`язання надати інформацію, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом до викладача Інституту післядипломної освіти Київського національного університету імені Тараса Шевченка Крижанівського В.В. в якому просили, з урахуванням збільшення позовних вимог, зобов`язати викладача Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка Крижанівського В.В. надати позивачам у письмовій формі повну і належну відповідь запитувану інформацію; стягнути з викладача Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка ОСОБА_3 на користь позивачів майнову шкоду в розмірі 405 519, 40 грн.; стягнути з викладача Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка ОСОБА_3 на користь позивачів моральну шкоду в розмірі 405 519, 40 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року відмовлено у задоволені позову.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове про повне задоволення позовної заяви.
Просить слухати справу за участі позивачів, належним чином повідомлених, та із повною технічною фіксацією судового процесу.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3888/2020	
Зазначив, що станом на 08.12.2020 суд першої інстанції не направив ніяких документів й повного тексту рішення.
Викладач Інституту післядипломної освіти Київського національного університету імені Тараса Шевченка Крижанівський В.В. відзив на апеляційну скаргу не подав.
Учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.
У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 
Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників цивільного процесу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами визначено відповідачем викладача Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка Крижанівського В.В., який у розумінні положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» не є розпорядником публічної інформації, а тому не може бути належним відповідачем по даній справі.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 21.12.2015 ОСОБА_1 , діючи в інтересах своєї донки ОСОБА_2 , направив рекомендованим листом на адресу КНУ ім. Тараса Шевченка на ім`я ОСОБА_3 запит №2 про доступ до публічної інформації.
В своєму запиті ОСОБА_1 , який діяв в інтересах своєї донки ОСОБА_2 , просив направити на його поштову адресу належним чином завірені копії тестового завдання - іспиту з навчальної дисципліни «Цивільне процесуальне право» від 05.10.2013 студентки навчальної групи 257/118 ОСОБА_2 . Надати інформацію стосовно назви вищого юридичного учбового закладу, в якому навчався і який закінчив ОСОБА_3 , вказавши середній бал успішності; спеціальності за якою видано диплом ОСОБА_3 ; тему кандидатської дисертації ОСОБА_3 , місце та результат її захисту, а також просив проінформувати про кваліфікаційний рівень знань ОСОБА_3 науки педагогіки.
28.12.2015 вказаний запит надійшов на поштову адресу КНУ ім. Тараса Шевченка засобами поштового зв`язку.
Позивачам 05.01.2016 надана відповідь на запит № 2 про доступ до публічної інформації від 21.12.2015 першим проректором ОСОБА_6 КНУ ім. Тараса Шевченка від 05.01.2016, у якій зазначено, що запитувані копії тестового завдання - іспиту з навчальної дисципліни «Цивільне процесуальне право» від 05.10.2013 студентки навчальної групи 257/118 ОСОБА_2 не можуть бути надані у зв`язку з закінченням встановленого терміну їх зберігання та знищенням. Щодо решти запитуваної інформації, то у відповіді вказано, що вона відповідно до ст. 11 ЗУ «Про інформацію» та ст. 14 ЗУ «Про захист персональних даних» є конфіденційною інформацією про фізичну особу і не може бути поширена без згоди викладача Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка ОСОБА_3
Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 03.12.2015 ОСОБА_7 отримала диплом про закінчення 15.06.2015 Київський національний університет ім. Тараса Шевченка, із здобуттям ступеню «Спеціаліста» за фахом правознавство. ОСОБА_1 в інтересах своєї донки ОСОБА_2 , 22.12.2015 направив рекомендованим листом на адресу КНУ ім. Тараса Шевченка на ім`я ОСОБА_3 запит № 2 на доступ до публічної інформації, який 28.12.2015 надійшов на поштову адресу КНУ ім. Тараса Шевченка. Так, позивачі вважають, що граничний строк для надання відповіді на запит № 2 встановлений Законом України «Про доступ до публічної інформації», Законом України «Про інформацію» закінчився 28.01.2016, проте відповіді так надано і не було. 
За таких обставин, позивачі вважають, що відповідач порушив їх право на доступ до інформації, а тому звернулись із вказаним позовом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядником інформації для цього Закону визначається юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
З наведених положень Закону вбачається, що вони містять поняття публічної інформації, визначення запитувача такої інформації та визначення розпорядника інформації.
Розпорядники інформації визначені в статті 13 Закону, і суду необхідно з`ясувати, чи підпадає викладач Інституту післядипломної освіти Київського національного університету імені Тараса Шевченка Крижанівського В.В. під визначення такого розпорядника.
Відповідно до п. 1.2 загальних положень статуту КНУ ім. Тараса Шевченка, університет є юридичною особою, яка утворена у формі державної установи, має права та обов`язки, які виникають з моменту державної реєстрації, і припиняються від дати внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про його припинення.
Виходячи з вищевикладеного, КНУ ім. Тараса Шевченка є юридичною особою, що фінансуються з державного бюджету та у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» є розпорядником публічної інформації.
Статтею 5 Закону України «Про інформацію» встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Положеннями статті 9 Закону України «Про інформацію» обумовлено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.
За змістом статей 1, 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Встановлено, що 21.12.2015 ОСОБА_1 , діючи в інтересах своєї донки ОСОБА_2 , направив рекомендованим листом на адресу КНУ ім. Тараса Шевченка на ім`я ОСОБА_3 запит №2 про доступ до публічної інформації.
Позивачі зазначили, що викладачем Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка ОСОБА_3 у визначений законом строк не було надано відповіді на запит № 2 про доступ до публічної інформації, що в свою чергу порушило їх право на інформацію.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що даний позов позивачами невірно пред`явлено до викладача Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка Крижанівського В.В., який не є розпорядником публічної інформації та на нього не розповсюджуються обов`язки надання такої інформації.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Разом з тим, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних, порушення їхніх прав саме відповідачем.
Встановлено, що позивачам 05.01.2016 надана відповідь на запит № 2 про доступ до публічної інформації від 21.12.2015 першим проректором ОСОБА_6 КНУ ім. Тараса Шевченка від 05.01.2016, у якій зазначено, що запитувані копії тестового завдання - іспиту з навчальної дисципліни «Цивільне процесуальне право» від 05.10.2013 студентки навчальної групи 257/118 ОСОБА_2 не можуть бути надані у зв`язку з закінченням встановленого терміну їх зберігання та знищенням. Щодо решти запитуваної інформації, то у відповіді вказано, що вона відповідно до ст. 11 ЗУ «Про інформацію» та ст. 14 ЗУ «Про захист персональних даних» є конфіденційною інформацією про фізичну особу і не може бути поширена без згоди викладача Інституту післядипломної освіти КНУ ім. Тараса Шевченка ОСОБА_3
Таким чином, фактично позивачам було надано у письмовій формі першим проректором ОСОБА_6 КНУ ім. Тараса Шевченка відповідь на запитувану ними інформацію.
Статтею 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
При розгляді справи, як в суді першої, так і апеляційної інстанції не встановлено порушення прав позивачів та винної поведінки відповідача, а тому позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди не підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
За наведеного колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 24.06.2020.
 
Головуючий:                                                            В.В. Саліхов

Судді:                                                                        І.М. Вербова

                                                                                  О.В. Шахова