Справа № 158/1572/19 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/554/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Лимаря Р. С.,
представника позивача - Карпука А. С ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , до Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», державного реєстратора Комунального підприємства "Волинь-реєстр" Куклинської сільської ради, про визнання недійсним іпотечного застереження про позасудове врегулювання спору в пункті 4.5.3 договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 серпня 2019 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 25.05.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого було ПАТ «Укрсоцбанк», а на даний час є АТ "Альфа Банк", та його дружиною ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 070-22-40/07, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в сумі 35000 доларів США, зі сплатою 13% річних та з кінцевим терміном повернення 24.05.2022 року. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором відновлювальної кредитної лінії 25.05.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого був ПАТ «Укрсоцбанк», а на даний час - АТ "Альфа Банк", та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок з надвірною будівлею загальною площею 191,2 кв.м, житловою площею 98,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,1032 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В травні 2019 року представник банку повідомив позивача, що майно, передане в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» - житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, уже не належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки право власності за іпотекодержателем зареєстровано державним реєстратором Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинскої сільської ради Чернюк Оленою Олексіївною в позасудовому порядку.
Позивач вважає, що пункт договору, в якому міститься застереження про позасудове врегулювання спору, рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем слід визнати недійсними, оскільки він давав згоду лише на укладення договору іпотеки, як наслідок було укладено додаток до договору іпотеки і саме з цими умовами його ознайомлювали в банку. Той зміст договору іпотеки в частині застереження, на підставі якого банк набув право власності на житловий будинок, йому для узгодження не надавався. Крім того, він, як другий з подружжя, не давав згоди на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку. 
Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним іпотечне застереження про позасудове врегулювання спору, викладене в пункті 4.5.3. договору іпотеки від 25.05.2007 року, який укладений між ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк» і посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кульбицькою І. В. та зареєстрований в реєстрі за №809, а також визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Чернюк Олени Олексіївни індексний номер 45774637 від 01.03.2019 року, індексний номер 45961527 від 14.03.2019 року.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 серпня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним іпотечне застереження про позасудове врегулювання спору, викладене в пункті 4.5.3. договору іпотеки від 25.05.2007 року, який укладений між ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кульбицькою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 809. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Чернюк О. О. індексний номер 45774637 від 01.03.2019 року, індексний номер 45961527 від 14.03.2019 року.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, АТ «Альфа Банк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду необґрунтованим, таким, що суперечить положенням чинного законодавства та укладених правочинів, а тому підлягає скасуванню. Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не було проаналізовано достатньо положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказується, що іпотечне застереження про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, викладене в п. 4.5.3. договору іпотеки, за своїми правовими наслідками прирівнюється до такого окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки чітко передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, визначеному ст. 37 Закону. Укладаючи договір іпотеки від 25.05.2007 року з наступними додатковими угодами, сторони правочину в добровільному порядку та за власною згодою обумовили всі умови, в тому числі і ті, що визначені в п. 4. 5. 3. Банк звертає увагу на те, що згідно зі ст. 37 Закону рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не був стороною договору іпотеки, у зв`язку із чим, у даній частині позову суд мав відмовити з підстави звернення до суду неналежного позивача.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Задовольняючи повністю позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не було досягнуто згоди щодо передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», у позасудовому порядку, оскільки відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» позасудова передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 25.05.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсоцбанк», а на даний час АТ "Альфа Банк", та його дружиною ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 070-22-40/07, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в сумі 35000 доларів США, зі сплатою 13% річних та з кінцевим терміном повернення до 24.05.2022 року (а.с.14-22 т.1).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 25.05.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 191,2 кв.м, житловою площею 98,8 кв.м з надвірною будівлею та земельну ділянку площею 0,1032 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-28 т.1).
Разом з тим, у зв`язку із внесенням змін до договору відновлювальної кредитної лінії №070-22-40/07 від 25.05.2007 р. між банком та іпотекодавцем 12.02.2008 р. було укладено додаткову угоду до іпотечного договору від 25.05.2007 р., посвідчену приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кульбицькою І. В. та зареєстровану в реєстрі за №63. З умов даної додаткової угоди слідує, що відбулось внесення змін до основного зобов`язання в частині вартості предмета іпотеки та збільшення суми кредиту із 35 000 доларів США до 105 000 доларів США (а.с.64 т.1).
Судом встановлено і не заперечується сторонами, що вказане іпотечне майно є спільною сумісною власністю іпотекодавця ОСОБА_3 та її чоловіка позивача в даній справі ОСОБА_2 , оскільки майно набуто під час їх шлюбу. 
12 лютого 2008 року до укладення додаткової угоди до іпотечного договору позивачем ОСОБА_2 було надано дружині ОСОБА_3 згоду на збільшення ліміту кредитування за діючим договором відновлювальної кредитної лінії та укладення додаткової угоди до діючого іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кульбицькою І. В. та зареєстрованого в реєстрі за №809 щодо збільшення кредитного ліміту та заставної вартості предмета іпотеки. Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 підтверджує, що в цілому з умовами договору відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору він ознайомлений та згідний (а.с.68).
15.10.2010 року між сторонами іпотечного договору укладено ще одну додаткову угоду, якою змінено кінцевий строк повернення кредиту до 24 травня 2027 року та процентну ставку до 14,49 % річних (а.с.66 т.1).
Відповідно до пункту 4.5.3. укладеного іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов"язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".
Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, наявність нотаріально засвідченої заяви позивача ОСОБА_2 , як співвласника переданого в іпотеку майна, про ознайомлення і надання згоди на укладення іпотечного договору, свідчить про те, що позивач надав згоду не тільки на укладення додаткової угоди, а і договору в цілому, в тому числі і на включення пункту 4.5.3., в якому узгоджено застереження щодо позасудового порядку звернення стягнення на майно у разі порушення умов договору позичальником, а тому суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання недійсним спірного пункту 4.5.3. іпотечного договору. Разом з тим, як видно зі змісту оскаржуваного рішення, свої висновки в цій частині суд першої інстанції фактично жодним чином не обгрунтував і не навів відповідних мотивів щодо задоволення вказаних вимог.
Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги слід взяти до уваги і рішення суду скасувати та відмовити в позовних вимогах щодо визнання недійсним п.4.5.3 іпотечного договору з підстав ненадання дозволу на його укладення співвласником іпотечного майна позивачем ОСОБА_2 
В решті позовних вимог рішення суду слід залишити без змін, виходячи з таких міркувань.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону станом на день укладення договору іпотеки - 25.05.2007 року) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час укладення договору іпотеки - 25.05.2007 р.) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. 
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» (яка діяла станом на день укладення іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. 
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. 
Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у тій редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, а також на час підписання нотаріальної заяви ОСОБА_2 про його повне ознайомлення і згоду на укладення в цілому іпотечного договору своєю дружиною ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 року), дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності волі власників майна на укладення окремого договору про передачу права власності іпотекодержателю.
Набуття прав іпотекодержателя АТ "Укрсоцбанк" на спірне майно, а саме житловий будинок з надвірною будівлею загальною площею 191,2 кв.м, житловою площею 98,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,1032 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 168585075 від 30.05.2019 року, а саме з актуальної інформації про державну реєстрацію іпотеки вбачається наявний запис про право власності № 30698155, де в якості власника зазначено Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», підстава виникнення запису – рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45961527 від 14.03.2019 року, реєстратор Чернюк О.О., КП «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Волинської області (а.с.29-35 т.1).
Однак, як свідчать матеріали справи, окремого договору про передачу у власність предмета іпотеки, як це було визначено на час укладення іпотечного договору Законом "Про іпотеку", між сторонами укладено не було.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком.
Відповідно до пункту 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не отримували письмової вимоги банку щодо усунення порушень. 
На підтвердження неотримання вимоги банку позичальником та іпотекодавцем у матеріалах даної справи міститься копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про причини його повернення, а саме - за закінченням встановленого строку зберігання (а. с. 77-78 т1).
Разом з тим, зі змісту п. 6.2 ст. 6 іпотечного договору від 25.05.2007 року вбачається, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимог в частині визнання недійсним іпотечне застереження про позасудове врегулювання спору, викладене в пункті 4.5.3. Договору іпотеки від 25.05.2007 року, який укладений між ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кульбицькою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 809.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження. Як свідчать додані до справи докази, спірне іпотечне майно за всіма критеріями, визначеними цим Законом також підпадає під дію мораторію.
Вказаний Закон поширюється також на випадки звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку шляхом здійснення державної реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі застереження в іпотечному договорі, оскільки цей спосіб також вважається примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця, з метою задоволення своїх вимог щодо відчуженням майна, так як вчиняється без згоди іпотекодавця.
До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 18 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора суд першої інстанції правильно вирішив спір, оскільки на спірне майно не може бути примусово звернуте стягнення шляхом перереєстрації права власності за банком на підставі іпотечного застереження всупереч нормам ст. 33,35,36,37 Закону "Про іпотеку" в редакції, яка діяла на момент укладення іпотечного договору, без укладення окремого договору, без належного повідомлення впродовж тридцятиденного строку іпотекодавця та в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом статті 16 ЦК України є неприйнятними, оскільки на момент розгляду справи спірний будинок та земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому ОСОБА_2 відповідно до статей 15, 16 та 216 ЦК України має право оспорювати іпотечний договір, що безпосередньо стосується його прав та інтересів, та відповідно і наслідки його застосування у вигляді перереєстрації за іпотекодержателем права власності на спільне майно, а статтею 37 Закону "Про іпотеку" прямо визначено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено в суді.
Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення в частині позовних вимог з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.376 ЦПК України це є підставою для задоволення апеляційної скарги частково і скасування рішення в цій частині та відмови у позові, а в решті рішення слід залишити без змін.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв"язку із частковим задоволенням апеляційної скарги з  ОСОБА_2 в користь АТ «Альфа Банк» слід стягнути понесені витрати за сплату судового збору в сумі 1152 грн 60 коп.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» задовольнити частково.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 серпня 2019 року в даній справі в частині задоволення позову щодо визнання недійсним іпотечного застереження про позасудове врегулювання спору, викладене в пункті 4.5.3 договору іпотеки від 25.05.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством "Укрсоцбанк", скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в позові у цій частині.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» понесені витрати за сплату судового збору в сумі 1152 (одна тисяча сто п"ятдесят дві) гривні 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді