30.06.20
22-ц/812/1064/20
Провадження №22-ц/812/1064/20 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       30 червня 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.,
за участі представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №468/584/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  та представника  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 –  ОСОБА_5  на ухвалу, яку постановив Баштанський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Муругова Віталія Васильовича у приміщенні цього суду 07 травня 2020 року, повний текст якої складений в той же день, за заявою ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 та  ОСОБА_1  про забезпечення їх позову до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,
       
в с т а н о в и л а :

         У травні 2020 р.  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_1  звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.
         Позов мотивовано тим, що вони є рідними дітьми ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя у зв`язку з тяжкою хворобою останній не міг належним чином керувати транспортним засобом та 08 червня 2019 р. як власник транспортного засобу марки HONDA модель ACCORD видав на ім`я ОСОБА_6 довіреність на право обслуговування та розпорядження (продаж, оренда, позичка) вищевказаним транспортним засобом. Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікою Н.В. Разом із виданою довіреністю ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 транспортний засіб, правовстановлюючий документ на нього та ключі від транспортного засобу. Грошових коштів ОСОБА_7 не отримував, розписок не видавав, оскільки ОСОБА_6 за дорученням власника мав продати транспортний засіб, отримати грошові кошти за проданий транспортний засіб та передати ці грошові кошти довірителю ОСОБА_7 . Останньому ці кошти були потрібні для оплати хірургічної операції, а решту він планував поділити між дітьми. Однак, ніяких грошових коштів ОСОБА_7 так і не отримав, а відповідач ОСОБА_6 повідомляв, що покупців на машину немає. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Позивачі по справі, як спадкоємці першої черги, після смерті батька звернулися до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини. Оскільки станом на день смерті спадкодавця грошових коштів від відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 не було передано, то спадкоємці вважали, що транспортний засіб не проданий представником, довіреність зі смертю довірителя втратила свою чинність, транспортний засіб повинен бути включений до складу спадкового майна, на нього після спливу шестимісячного терміну нотаріусом повинно бути видане свідоцтво про право на спадщину, яке стане підставою для видачі свідоцтва про реєстрацію на транспортний засіб за спадкоємцями. У той же час, за запитом спадкоємців до сервісного центру МВС України, встановлено, що 08 червня 2019 р. був укладений договір купівлі-продажу в сервісному центрі 4841 міста Миколаєва, за яким ОСОБА_6 , діючи від імені ОСОБА_7 , продав громадянці ОСОБА_8 , а та в свою чергу 18 вересня 2019 р. продала ОСОБА_9 спірний транспортний засіб. За такого вбачається намагання відповідача швидко позбутися транспортного засобу як тільки він дізнався, що довіритель, якому він не передав грошові кошти за продаж автомобіля, помер, а спадкоємці намагаються оформити спадщину. 
Посилаючись на те, що відповідач не має правових підстав утримувати у себе кошти в розмірі 405445 грн., які він одержав в результаті виконання умов договору доручення на продаж автомобіля, позивачі просили суд стягнути з відповідача на їх користь у рівних частках вказану суму та стягнути судові витрати.
         Одночасно з поданою позовною заявою ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_1  звернулися до суду із заявою про забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать  ОСОБА_6 та містяться на відкритих рахунках, у тому числі р/р НОМЕР_1 в АТ КБ`Приватбанк», та у всіх банках України, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про арешт коштів відповідача.
Заяву мотивовано тим, між сторонами дійсно виник спір та, ураховуючи поведінку та дії відповідача, який ухиляється від повернення автомобіля, який був переданий йому ОСОБА_7 , чи коштів, отриманих від реалізації цього автомобілю, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення на користь позивачів. За даними державних реєстрів відповідач не є власником нерухомого майна. Водночас, він є засновником таких підприємств як ПП «БУДОВА ПЛЮС»; ПП «ЮЖУКРТОРГ» ПП «Деметра-Буд», ФОП ОСОБА_6 . За даними сайту РгоZогго ФОП ОСОБА_6 є учасником у 48 закупівлях, переможець у 46 закупівлях на суму 12 405 305.56 грн. Ним підписано 43 договори на суму 11 894 061.60 грн. Такий обсяг господарських операцій при незначному розмірі статутного капіталу, відсутності у засновника-відповідача у власності майна, яким можливо відповідати за зобов`язаннями з огляду на вимоги ст. 52 ЦК України, ставлять під обґрунтований сумнів можливість виконання відповідачем майбутнього судового рішення на користь позивачів. 
Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 07 травня 2020 р. в задоволенні зазначеної заяви  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – ОСОБА_5 вказують, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просять її скасувати й задовольнити заяву про забезпечення позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у забезпеченні позову, суд залишив поза увагою факти, які свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на уникнення повернення автомобілю чи коштів позивачам. З цією метою він оформив договір купівлі-продажу автомобілю на свою доньку ОСОБА_8 , яка була директором ТОВ «Деметра-плюс», засновником якого є відповідач. Після смерті ОСОБА_7 відповідач відмовився передати спадкоємцям кошти, а автомобіль за договором купівлі-продажу було переоформлено на родичку відповідача – ОСОБА_9 . Відповідач ухиляється від спілкування з позивачами, будь-яке рухоме та нерухоме майно відповідач як фізична особа на себе не оформляє, незважаючи на активну господарську діяльність як ФОП і як засновник товариства. Відтак, на думку представників позивачів, наявні об`єктивні підстави вважати, що отримані від продажу автомобіля кошти використовуються відповідачем для підприємницької діяльності або були зараховані на свій рахунок, тому з урахуванням поведінки останнього (зміни ним засобів зв`язку, відсутність за місцем реєстрації) обґрунтованими є вимоги про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах заявлених вимог, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки адвоката Порошиної А.Г., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Ухвала суду відповідає таким вимогам закону.
       Як убачається із матеріалів справи,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_1  звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення 405445 грн., які відповідач, як вважають позивачі, отримав від продажу належного батькові позивачів ОСОБА_7  транспортного засобу марки HONDA модель ACCORD на виконання повноважень виданої на його ім`я довіреності.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках відповідача, позивачі вказували, що через поведінку та дії відповідача, який ухиляється від повернення автомобіля, який був переданий йому ОСОБА_7 , чи коштів, отриманих від реалізації цього автомобілю, відсутність у останнього будь-якого рухомого або нерухомого майна, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення на користь позивачів.
Вирішуючи питання правильності висновків суду, який відмовив у забезпеченні позову, колегія суддів виходить з наступного.
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
       Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
       Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
       Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб .
За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
У справі, яка переглядається, позивачі просили про накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках відповідача, (пункт 1 частини 1 статті 150 ЦПК України).
       Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.
       При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.
       У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
       Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
       Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
       Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
       Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
       Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, дійшов правильного висновку про ненадання позивачами відомостей, які є необхідними для вирішення питання про застосування заходу забезпечення позову, оскільки наведене ними обґрунтування того, що саме такий вид забезпечення позову необхідно застосувати і він не спричинить порушення прав та законних інтересів інших осіб не є переконливим.
Так, суд правильно виходив з того, що викладені в заяві про забезпечення позову обставини не є свідченням того, що відповідач вчиняє будь-які дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання, крім того позов пред`явлений до фізичної особи у зв`язку з цивільними правовідносинами сторін та господарської діяльності відповідача як підприємця, на що посилаються у заяві про забезпечення позову позивачі, не стосується взагалі, отже і його підприємницька діяльність жодного стосунку до даної справи не має.
               Крім того, до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження того, що зазначений у заяві про забезпечення позову розрахунковий рахунок, на який позивачі пропонували накласти арешт, належить саме відповідачу як фізичній особі, а також що на його ім`я відкриті інші рахунки у банківських установах. 
Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги як безпідставні, оскільки вони ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.
Так, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Зокрема, викладені у заяві про забезпечення позову обставини щодо продажу автомобіля на підставі виданої ОСОБА_7 довіреності ОСОБА_6 за життя довірителя, не свідчать про можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду у разі задоволення позову, а є викладенням обставин спору. Не свідчать про таке і відомості щодо здійснення ОСОБА_6 господарської та підприємницької діяльності. 
Обставини щодо поведінки відповідача, яка на думку заявників свідчить про намір ухилитися від виконання зобов`язань також не підтверджена доказами. 
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_1  про забезпечення позову дійшов правильного висновку про відмову у її задоволенні через відсутність передбачених законом підстав для забезпечення позову, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. 
З огляду на результати розгляду апеляційної скарги відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції.
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – ОСОБА_5 залишити без задоволення, ухвалу Баштанського районного суду Миколаївської області від 07 травня 2020 року залишити без змін.
         Постанова набирає законної сили з дня прийняття.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

________________________________________________
Повний текст постанови складений 02 липня 2020 року