КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/37502/15-ц                                            
номер провадження: 22-ц/824/3877/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року у складі судді Волошина В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсними розпорядження про приватизацію житла, свідоцтва про право власності на житло,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, уточнивши який просила поновити їй позовну давність для звернення до суду з вимогами про визнання частково незаконними розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на житло; визнати недійсним розпорядження Шевченківської районної в місті  Києві державної адміністрації від 26 травня 2000 року № 27817 про безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 41/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на житло на ім`я ОСОБА_2                41/100 частин в указаній квартирі, а саме кімнати АДРЕСА_1, виданого 26 травня 2000 року Шевченківською районною державною адміністрацією міста Києва.
У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом накладення арешту на кімнату АДРЕСА_1 .     
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на кімнату АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .
Постановою апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року залишено без змін. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року касаційну скаргу                    ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року залишено без змін.   
У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_4 , про зняття арешту з майна.
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що на даний час кімната АДРЕСА_1 належить її на праві власності, що підтверджується договором дарування від 17 листопада 2016 року. Вказує, що ці обставини були встановлені у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року, що набрало законної сили, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Посилаючись на те, що накладення судом першої інстанції арешту на спірну кімнату порушує її право володіння, користування та розпорядження своїм майна, позивач на підставі ст.ст. 15, 16 , 317, 319 ЦК України просила скасувати арешт з кімнати АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року, а саме, арешт на кімнату АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви  ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для скасування арешту кімнати АДРЕСА_1 , оскільки ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, що на її думку,  спростовує висновок суду першої інстанції про те, що спір у даній справі вирішено та  відсутні підстави для накладення арешту на спірне майно. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги постанову апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року, у якій апеляційний суд дійшов висновку, що надані ОСОБА_3 документи не свідчать про те, що кімната АДРЕСА_1 належить їй на прав власності. Також зазначає, що у справі відсутні докази належного повідомлення її судом про судове засідання,призначене на 05 червня 2019 року, а тому заява ОСОБА_3 розглянута судом без її участі, внаслідок чого позбавлено її можливості надати свої пояснення для справедливого і об`єктивного розгляду справи.
ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому з урахуванням доповнень,зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними. Разом з тим, вказує, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, оскільки вона містить ряд неточностей, а саме, в описовій частині  ухвали викладені фактичні обставини, які не мають відношення до даної справи. Також  в цій хвалі вказана невірна дата її постановлення, а саме, вказано  «05 квітня 2019 року», замість вірної дати - «05 квітня 2017 року». Також вказує, що до цього часу вона не отримала достовірної ухвали суду першої інстанції за наслідками розгляду її позовної заяви про зняття арешту.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної  скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи  наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,     ОСОБА_2 ,уточнивши який просила поновити їй позовну давність для звернення до суду з вимогами про визнання частково незаконними розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на житло; визнати недійсним розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 травня 2000 року                    № 27817 про безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 41/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на житло на ім`я ОСОБА_2 41/100 частин в указаній квартирі, а саме кімнати АДРЕСА_1, виданого 26 травня 2000 року Шевченківською районною державною адміністрацією міста Києва.
Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 як третю особу. 
У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом накладення арешту на кімнату АДРЕСА_1 .     
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року, яка залишена без змін постановою апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на кімнату АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК України). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження»).
З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2019 року  ОСОБА_3 звернулась до суд першої інстанції з позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_1 , в якому просила скасувати арешт з кімнати АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.
Тобто, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою про зняття арешту з майна, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому Розділом III «Позовне провадження» ЦПК України, а не із заявою про скасування заходів забезпечення позову, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому ст.158 ЦПК України (глава 10 Забезпечення позову).
Однак суд першої інстанції на наведені вище обставини справи уваги не звернув,   належним чином не з`ясував характер та зміст заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим помилково розглянув позовну заяву  ОСОБА_3 про зняття арешту з майна в порядку розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову відповідно до ст.158 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення позовної заяви  ОСОБА_3 , що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року скасувати.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді: