П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
22 липня 2020  року                                                                       м. Київ
                                                                                              Справа №755/18147/18
 
Резолютивна частина постанови оголошена 22 липня 2020 року
Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи:            позивач          ОСОБА_1 
                                               відповідачі    Київська міська рада, ОСОБА_2 
                                               третя особа    Головне територіальне управління юстиції у м.                                     Києві
                                   
розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року, повний текст рішення складено 13 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
Справа №755/18147/18	 	 	
№ апеляційного провадження:22-ц/824/4442/2020	 	 	
Головуючий у суді першої інстанції:Марфіна Н.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.	 	
В С Т А Н О В И В:
         28.11.2018 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якому просить суд: встановити факт її проживання із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років (з грудня 2010 року до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 ); визнати за позивачем, спадкоємицею четвертої черги за законом, право на спадкування майна померлого ОСОБА_3 разом із спадкоємцем другої черги за законом ОСОБА_2 ; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ј частину кв . АДРЕСА_2 .
            В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину кв . АДРЕСА_2 , що належала останньому на підставі договору дарування кімнати, що складає 50/100 ідеальних часток квартири від 01.02.2010 року. Позивачка, яка змінила своє прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 , є власником також 50/100 часток кв . АДРЕСА_2 з 24.09.2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивачка зазначає, що фактично проживати у вказаній квартирі вона стала з початку 2010 року. 28.02.2018 року позивачка звернулась до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті цивільного чоловіка, оскільки фактично проживала разом із ним однією сім`єю в кв. АДРЕСА_2 , в якій обидва були зареєстровані. За заявою позивача було заведено спадкову справу №199/2018. При відвідуванні нотаріальної контори позивача повідомили про те, що заяву про прийняття спадщини також подала відповідачка ОСОБА_2 та запропонували звернутись до суду. За життя ОСОБА_3 заповіту не складав. Позивачка вказує, що з квітня 2010 року вона із ОСОБА_3 почали проживати однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство, мали спільний побут, виконували взаємні права та обов`язки. В результаті спільної праці та за спільні кошти сім`ї придбавалось майно, побутова техніка, комп`ютер, був зроблений ремонт в квартирі, куплені меблі, разом сплачувались комунальні послуги. Реєструвати шлюб позивачка та ОСОБА_3 не поспішали, оскільки в цьому не було потреби. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.            Позивачка посилається на положення ст. 368 ЦК України та зазначає, що до спадкового майна ОСОБА_3 належить 50/100 часток кв . АДРЕСА_2 та спільні із позивачкою предмети домашнього вжитку. У спадкодавця ОСОБА_3 є рідна сестра ОСОБА_2 , яка мешкає в м. Бахмач Чернігівської області та згідно вимог чинного законодавства є спадкоємицею другої черги. Позивачка вказує, що її чоловік страждав на хворобу серця, в 2016 році переніс інфаркт міокарду, після чого майже постійно хворів, перебував на обліку в лікаря кардіолога, він дуже рідко виходив з дому, догляд за ним та ведення домашнього господарства здійснювала позивачка. Поховання спадкодавця позивачка здійснювала за власні кошти, нею було отримано всі дозволи на кремацію. Поховання померлого в м. Бахмач здійснене за проханням відповідачки ОСОБА_2 на цвинтарі поряд з його матір`ю та іншими родичами.
            Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року в задоволенні заяви - відмовлено.
            Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
            В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з її захворюванням на гостру респіраторну інфекцію та перебуванням її представника у відпустці за межами Київської області і неможливістю прибути в судове засідання.
            Суд відхиляє подану ОСОБА_1 заяву 22 липня 2020 року про відкладення розгляду справи у зв`язку з наступним.
         30 січня 2020 року суд ухвалив відкрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
            Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 неодноразово подавала заяви про перенесення розгляду справи в апеляційному суді - 17.03.2020, 02.06.2020, 22.07.2020 мотиви яких зводились до необхідності утриматись від участі у судових засіданнях через обмеження, встановлені внаслідок запровадження Кабінетом Міністрів України на території України до 22.06.2020 карантинних заходів з метою подолання гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом «SARS-CoV-2» а також з посиланням на її захворювання на гостру респіраторну інфекцію та перебуванням її представника у відпустці за межами Київської області і наможливістю прибути в судове засідання.
         Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 (з урахуванням змін і доповнень) судочинство в Україні на час ухвалення цієї постанови здійснюється в умовах карантину».
         Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.
            За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
            Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 240 ЦПК України).
            Між тим, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з відповідними клопотаннями до суду не надала будь-яких письмових доказів, які б підтверджували її перебування на лікуванні та перебування її представника у відпустці. 
            Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи та про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності скаржника, представників скаржника та інших учасників провадження у цій справі.
            Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
            Судом встановлено, що відповідно до наявної у матеріалах справи копії договору дарування кімнати, що складає 50/100 ідеальних часток квартири, від 01.02.2010 року, ОСОБА_3 прийняв у власність (в дар) 1 кімнату, загальною площею 21,60 кв.м., житловою площею 15,00 кв.м., що складає 50/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_3 , а.с. 7).
            Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2010 року, ОСОБА_7 є власницею 50/100 частин квартири АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 8).
            ОСОБА_7 змінила своє прізвище та ім`я на ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені від 26.10.2016 року та копією паспорту позивача. За даними копії паспорту позивача, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 21.04.2017 року (т. 1, а.с. 11-12).
            ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 1, а.с. 9).
            Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 12.01.2018 року, причиною смерті ОСОБА_3 є хронічна ішемічна хвороба серця, хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті: серцева недостатність, постінфарктний кардіосклероз, хронічна ішемічна хвороба серця (т. 1, а.с. 10).
            За змістом листа Київської місцевої прокуратури №4 від 12.01.2018 року, Київська місцева прокуратура №4 не заперечувала проти видачі ОСОБА_1 тіла померлого ОСОБА_3 для кремації та подальшого захоронення на кладовищі в м. Бахмач Чернігівської області (т. 1, а.с. 13).
            В матеріалах справи міститься копія договору-замовлення №9.9094ЗК від 13.01.2018 року на організацію та проведення поховання ОСОБА_3 , укладений з ОСОБА_1 , копія довідки про одержання праху ОСОБА_3 №9.9094ЗК, копія чеку про оплату послуг у сумі 2411,80 грн., копія накладної №1 від 13.01.2018 року на ім`я ОСОБА_1 щодо придбання поховальних приладь на суму 5450,00 грн., які були долучені стороною позивача на підтвердження своїх позовних вимог (Т. 1, а.с. 16-18).
            Також на а.с. 19 т. 1 справи міститься копія пропозиції ДП «КиївГазЕнерджи» до ОСОБА_1 про укладення договору постачання природного газу (стосовно якого нерухомого майна не зазначено, дата відсутня) та копія договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений із ОСОБА_3 в 2011 році щодо кв . АДРЕСА_2 .
            Згідно рахунку-фактури №2195 від 05.11.2011 року, ОСОБА_3 за адресою доставки АДРЕСА_4 придбав люстру (т. 1, а.с. 20).
            За змістом копії договору №1802 від 25.06.2014 року на виготовлення металопластикових конструкцій, зазначений договір був укладений з ОСОБА_1 за адресою доставки конструкцій: АДРЕСА_4 ( т. 1 , а.с. 21).
         За змістом копії договору №2164 від 11.07.2014 року на виготовлення металопластикових конструкцій, зазначений договір був укладений з ОСОБА_1 за адресою доставки конструкцій: АДРЕСА_4 ( т . 1 , а.с. 22).
            Як убачається з матеріалів справи, 16.06.2017 року між КП «Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій із забезпечення надання послуг у житловому будинку АДРЕСА_7 , а.с. 23).
            20.06.2017 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 було укладено договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_8 , з.б.а.с. 23).
            Як на підставу своїх вимог позивач також посилається на рахунок з оплати по замовленню №2988 від 10.10.2016 року щодо придбання плитки, у якому покупцем значиться ОСОБА_1 (адреса доставки відсутня) (т. 1, а.с. 24).
            Також на а.с. 25 т. 1 справи міститься копія акту приймання на абонентський облік засобів обліку води, абонент: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 від 12.08.2017 року та копія договору про користування електричною енергією укладений з ОСОБА_3 за адресою проживання: АДРЕСА_8 , тобто цей договір укладений померлим щодо частини квартири.
            На підтвердження своїх вимог, позивачем також було долучено до матеріалів справи фотокартки, які містяться в Т. 1 на а.с. 115-119.
            За клопотанням сторони позивача судом було витребувано копію історії хвороби ОСОБА_3 , яка міститься в т. 1 на а.с. 150-176.
            Зі змісту зазначеної історії хвороби вбачається, що ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 15.10.2018 року по 28.10.2018 року з загостренням хвороби серця, зі слів хворого за останні 12 місяців на лікуванні не перебував. Заключення УЗД: дифузні зміни паранхеми печінки, ЖКБ, хронічний калькульозний холецистит, хронічний панкреатит, гастродуоденостаз, двосторонній гідроторакс. Протягом останніх 5 років діагностовано ГБ, призначений тенорік, який регулярно не приймав, стан погіршився 14 жовтня, коли раптом з`явились віддишка у стані спокою. Госпіталізований в стаціонар. Стаціонарно останнім часом не лікувався. Перенесені операції: в юності аппендектоломія. Для подальшого лікування хворий переведений в інфарктне відділення. Виписаний додому, для подальшого амбулаторного лікування, під нагляд дільничного терапевта та кардіолога за місцем проживання. Ефективність лікування - 2 (поліпшення).
            Відповідно до виписки з історії хвороби №16/14069, ОСОБА_3 в період часу з 15.10.2016 року по 28.10.2016 року проходив стаціонарне лікування, на фоні проведеного лікування стан хворого покращився, з позитивною динамікою, болі в серці не турбують, задишка з`являється рідко, при фізичному навантаженні, стабілізувались цифри АТ 130-140/80 мм рт.ст., покращилась вентиляція в н/від. легень. Виписаний додому, для подальшого амбулаторного лікування, під нагляд дільничного терапевта та кардіолога за місцем проживання (т. 1, а.с. 14).
            За даними повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, позивачка ІНФОРМАЦІЯ_4 одружилась з ОСОБА_10 , а 15.08.1986 року відповідний шлюбу було розірвано (т. 1, а.с. 180-182).
            За змістом копії спадкової справи №199/2018 щодо майна померлого ОСОБА_3 , 02.03.2018 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 зазначивши, що останній є її чоловіком, оскільки вони проживали однією сім`єю з 2010 року, тому позивачка є спадкоємицею 4-ї черги (т. 1, а.с. 186-187).
            Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_3 був зареєстрований в АДРЕСА_4 з 23.02.2010 року по 14.02.2018 року (т. 1, а.с. 202).
            05.04.2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті свого рідного брата звернулась відповідачка у справі ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 205).
            На підтвердження наявності родинних зав`язків між померлим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як між рідними братом та сестрою в матеріалах справи наявний Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України, копія свідоцтва про народження відповідачки, копія свідоцтва про укладення відповідачкою шлюбу та копія її паспорту (т. 1, а.с. 206-212).
            Постановою державного нотаріуса від 21.08.2018 року, ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом на 50/100 часток квартири АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_3 у зв`язку із тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на майно (т. 1, а.с. 221-222).
         Із копії матеріалів спадкової справи вбачається, що за життя ОСОБА_3 заповіту щодо свого майна не складав.
            Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218, 1220, 1221 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
            За змістом ст.ст. 1222, 1223, 1258 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
            Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
            У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
            У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).
            У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України).
            У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).
            Відповідно до ст.ст. 1267-1270, 1296-1298 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
            Звертаючись до суду із позовом позивач просить суд встановити факт її проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини, що в свою чергу має призвести до наділення позивача статусом спадкоємиці четвертої черги за законом.
            За змістом ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
            Членів сім`ї пов`язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім`ї.
            Згідно ст.ст. 315, 319 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення, зокрема, факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
            Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
            Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
            Так, із наявних в матеріалах справи копій письмових документів вбачається, що квартира АДРЕСА_2 є спільною частковою власністю позивачки та ОСОБА_3 по Ѕ частці. До набуття права власності на вказані частки позивачка та ОСОБА_3 знайомі не були, отримали зазначені частки у власність з різних підстав та у різний час, будь-якого бажання з боку ОСОБА_3 набути у власність Ѕ частину зазначеної квартири саме з метою спільного проживання із позивачем та створення сім`ї судом не встановлено і позивачем не доводилось.
            Відповідно до положень ст.ст. 356, 358, 360 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
            Отже, за обставин належності квартири позивачу та померлому на праві спільної часткової власності, для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідні докази не лише спільного проживання, а й ведення спільного господарства та наявність у сторін спільного бюджету, тобто доказуванню підлягає не тільки факт спільного проживання, а й наявність спільного побуту, ведення спільного господарства, та інших ознак притаманних сім`ї.
            Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
            Згідно із частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
            У Віснику Верховного Суду України №8 (144) за 2012 рік викладені правові позиції Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом).
            Також Верховний Суд України зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншої особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
            При цьому, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів спільного проживання позивача та померлого однією сім`єю як чоловіка та жінки, адже позивач згідно даних її паспорту зареєструвалась у квартирі лише 21.04.2017 року і не надала суду доказів у вигляді будь-яких довідок, актів тощо про фактичне спільне проживання до вказаного часу, хоча не була позбавлена можливості звернутись із цим питанням до житлової організації. Посилання позивача на те, що 21.04.2017 року відбулась лише перереєстрація її у квартирі в зв`язку зі зміною прізвища та імені, також будь-якими доказами не підтверджено. Свідоцтво про зміну імені датоване 26.10.2016 року, а реєстрація позивача в квартирі відбулась лише 21.04.2017 року.
            Надані позивачем копії договорів, квитанцій, рахунків тощо, не підтверджують факту про встановлення якого просить остання, адже укладення від імені позивача договорів про надання житлово-комунальних послуг в даному випадку є не лише правом, а й обов`язком позивача, як співвласника квартири та не може належним чином підтверджувати факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тим більше, що з матеріалів справи вбачається окреме укладення і самим померлим договорів про надання житлово-комунальних послуг в період часу у який за твердженням позивача, вона вже проживала з померлим однією сім`єю. Так, в 2011 році померлий уклав договір на утримання будинку та прибудинкової території, а укладаючи договір користування електричною енергією взагалі зазначив номер квартири не 50, а 50/1.
            Не можуть бути прийняті як належні докази і придбання померлим у 2011 році люстри, а позивачем металопластикових конструкцій в 2014 році, адже такі посилання є лише припущенням, натомість співвласники квартири згідно закону діють за спільною згодою, тож можуть купувати товари для облаштування та ремонту спільної квартири, однак відповідне не вказує саме на проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
            Стосовно придбання плитки та пропозиції на укладення договору з газопостачання суд зазначає, що з цих документів взагалі не можливо зробити висновок про адресу за якою була поставлена плитка та по якій адресі пропонувалось укласти відповідний договір.
            Посилаючись на те, що комунальні послуги сплачувались разом, позивач не надала суду жодної квитанції про здійснення таких оплат, з яких можливо було б зробити висновок про здійснення оплати позивачем чи померлим за житлово-комунальні послуги по всій квартирі, а не за її частину відповідно до частки кожного зі співвласників, та періоду цих оплат.
            Суд не може прийняти як належні докази договори на придбання товарів, які містяться в матеріалах справи, оскільки з цих договорів та рахунків не можливо встановити, для якого конкретно об`єкту вони придбані, та чи були вони дійсно використані в інтересах позивача і померлого та з метою зазначеною позивачем, а саме як ведення спільного господарства та побуту родини.
            Ведення спільного господарства у зв`язку з наявністю сімейних стосунків, а не у зв`язку із статусом співвласників квартири, та наявність спільного бюджету не підтверджено.
            Наявні в матеріалах справи фотокартки, не є належним доказом, який би свідчив про проживання однієї сім`єю позивача та померлого, оскільки не доводять будь-яких обставин про сумісне проживання останніх як сім`ї та ведення спільного господарства.
            Посилання позивача на проведення з ОСОБА_3 спільного відпочинку, саме по собі не вказує на наявність сталих сімейних відносин, і не доведений позивачем, адже спільний відпочинок може бути доведений спільними витратами, відповідними документами, квитками на проїзд або проживання, однак таких документів суду не надано.
            Таким чином, з наданих стороною позивача доказів не можливо встановити факт спільного проживання однією сім`єю позивача та померлого як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ІНФОРМАЦІЯ_5 по час смерті ОСОБА_3 , оскільки окрім показів свідків у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивач та померлий проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом як родина, мали між собою усталені стосунки, що притаманні сім`ї, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки.
            Зміст письмових документів та покази свідків, не містять інформації, яка б свідчила про усталені сімейні стосунки між позивачем та ОСОБА_3 з грудня 2010 року до смерті останнього, які б свідчили про створення сім`ї без реєстрації шлюбу, як то ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання у вказаний період майна в інтересах сім`ї за спільні кошти.
            В той же час, факт проживання однією сім`єю, витрата спільних коштів та наявність спільного бюджету повинні бути також доведені і іншими засобами доказування, адже самі покази свідків не можуть бути достатніми доказами дійсного існування відповідних обставин.
            Крім того, покази свідків щодо проживання позивача та відповідача однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, періоду такого проживання не встановлюють, є суб`єктивним сприйняттям кожної особи з приводу власного розуміння родини. І жоден з цих свідків особисто в квартирі разом з позивачем та померлим не проживав і не був навіть найближчим сусідом до квартири, тож суд не може встановити відповідний факт спираючись на епізодичні відвідуванням свідками квартири позивача та померлого.
            Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив про відсутність підстав для встановлення юридичного факту про який прохає позивач у зв`язку з організацією позивачем поховання померлого та здійснення відповідних витрат, адже зазначене не свідчить про наявність сімейних відносин між померлим і позивачем та їх періоду, оскільки такі дії позивача не виключають можливості їх здійснення у зв`язку з дружніми або сусідськими відносинами враховуючи, що позивач та померлий були співвласниками однієї квартири, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, таке питання врегульоване положеннями ч. 1 ст. 1232 ЦК України, за якими спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.
            Встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, необхідна наявність певних умов, серед яких, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права.
            Оскільки судом не встановлено факту проживання позивача із померлим однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, позивачка відповідно не набуває права спадкування майна померлого ОСОБА_3 у четверту чергу відповідно до положень ст. 1264 ЦК України.
            За таких обставин відсутні підстави і для задоволення вимог позивача про визнання за нею права спадкування майна померлого разом зі спадкоємицею другої черги за законом ОСОБА_2 та визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на ј частину кв . АДРЕСА_2 .
            При цьому, передбачені ст. 1259 ЦК України умови одержання права на спадкування разом зі спадкоємицею другої черги стороною позивача не доведені. Адже доведенню в такому випадку підлягають обставини тривалого часу опікування, матеріального забезпечення, надання іншої допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
            Жодними належними та достатніми доказами таких обставин не доведено, адже з показань свідків не вбачається, що ОСОБА_3 перебував в безпорадному стані через будь-яку з підстав зазначених у ст. 1259 ЦК України. Крім того, належними доказами безпорадного стану не можуть бути виключно покази свідків, а із наданих позивачем лікарський документів такого стану ОСОБА_3 не вбачається, як і відсутні докази тривалого часу опікування та матеріального забезпечення позивачем померлого. 
            Крім того, визнання права власності в порядку спадкування за законом є похідною вимогою від вимоги про надання права на спадкування разом зі спадкоємцем тієї черги, яка закликається до спадкування, тож задоволенню така вимога не підлягає, оскільки судом відмовлено у задоволенні основних вимог.
            Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог встановлення факту проживання позивача із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з грудня 2010 року по час його смерті, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.      
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус

Судді:                                                            В.А. Кравець

                                                                       О.І. Шкоріна