ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/12525/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,     

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року (суддя Юрков Е.О., м. Дніпро) у справі № 160/12525/19
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,- 

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила:
- протиправним рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 177/03-08/2019 від 25.07.2019 про відмову у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 07.10.2009, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 позовні вимоги залишено без задоволення.
В обґрунтування вказаного рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 звернулася не до належного органу Пенсійного фонду України, оскільки її звернення мало бути подано не за місцем реєстрації її представника, а за місцем її реєстрації, у спірному випадку – до ГУ ПФУ в м. Києві. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця зазначила про правомірність її звернення через свого представника до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, посилаючись на те, що її було знято з обліку в органах пенсійного фонду після її виїзду за кордон у 2000 році. Оскільки законодавством України не визначено порядок звернення для цієї категорії громадян за ознакою колишнього місця проживання або колишнього місця перебування на обліку, звернення представника скаржниці за місцем його проживання є правомірним. Враховуючи зазначене, скаржниця просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про задоволення позову.
Відповідач з вимогами апеляційної скарги не погодився, надав відзив на неї, в якому зазначив, що законодавством України регламентовано порядок звернення за поновленням виплат пенсії, який має бути здійснений пенсіонером за місцем його проживання (реєстрації). Документи, на підставі яких можливо поновити виплату пенсії скаржниці у відповідача відсутні. Заяви про запит пенсійної справи за новим місцем проживання останньою не надано. Також, відповідач вказав на пропуск скаржницею строку звернення до суду, оскільки підстави для поновлення їй виплати пенсії виникли з 07.10.2009. Відповідно, з цього дня розпочався відлік процесуальних строків на звернення її до адміністративного суду із цим позовом. З огляду на викладене, відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком та до листопада 2000 року отримувала пенсію в територіальному управлінні соціального захисту населення за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 . У зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, була знята з обліку та виплату пенсії припинено.
22.05.2018 представник ОСОБА_1 - Акерман О.М., звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, здійснити запит недостатніх для поновлення виплати пенсії документів.
Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 53/1 від 22.05.2018 відмовлено ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 у справі
№ 160/2507/19 визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 53/1 від 22.05.2018 року про відмову у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення, перерахунок та виплату пенсії за віком.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 у справі № 160/2507/19 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про поновлення, перерахунок та виплату пенсії за віком, та прийнято рішення № 177/03-08/2019 від 25.07.2019 про відмову у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
В обґрунтування прийнятого рішення управлінням зазначено, що ОСОБА_1 не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки її представник ОСОБА_2 звернувся де територіального Пенсійного фонду з порушенням п. 1.1 Порядку № 22-1, тобто не до органу за місцем проживання (у даному випадку останнім місцем реєстрації). До виїзду на постійне місце проживання до країни Ізраїль ОСОБА_1 не проживала у Дніпропетровській області, зокрема у м. Кам`янське (Дніпродзержинську). Згідно копії посвідчення № НОМЕР_1 від 12.03.1979, виданого ОСОБА_1 , пенсію їй призначено в Дніпровському Райсобесі м.Києва. Заяву про витребування пенсійної справи ОСОБА_1 не надавала, а тому не має підстав для звернення за поновленням пенсії саме до територіального органу Пенсійного фонду Дніпропетровської області. За даними незавіреної належним чином копії довіреності від 18.03.2018, виданої на ОСОБА_2 в місті Тель- Авів Держави Ізраїль, ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , і на території України не має місця реєстрації.
Правомірність такої відмови є предметом розгляду у межах цієї адміністративної справи.
При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 зазначеного Закону встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. 2ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.
Вказаним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.
Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.
Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).
У пунктах 52-54 вищевказаного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для призначення і виплати скаржниці пенсії у розмірі, передбаченому Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом із цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо звернення скаржниці через свого представника до неналежного органу пенсійного фонду України, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції вірно прийнято до уваги положення ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Згідно пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, (далі – Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.
Проте, при вирішенні справи судом першої інстанції не враховано, що вказані норми підлягають застосуванню у випадку, коли особа, яка звертається до органів пенсійного фонду має місце реєстрації або фактичного проживання в Україні.
Разом із цим, ані положеннями Порядку № 22-1, ані Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено, до якого саме територіального органу Пенсійного фонду України має звертатися заявник для подання заяви про поновлення виплати пенсії, якщо раніше було припинено виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон та він не проживає на території України, та не перебуває на обліку у територіальних відділеннях Пенсійному фонду України.
Матеріалами справи підтверджено та сторонами по справі не заперечується, що скаржниця проживає фактично за адресою:  АДРЕСА_2 (а.с. 8).
На думку колегії суддів, вказана обставина не може бути перешкодою для реалізації скаржницею свого права на отримання пенсії за умови дотримання інших вимог, передбачених Порядком № 22-1 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Отже, спірна відмова відповідача з підстав звернення ОСОБА_1 до неналежного органу пенсійного фонду є протиправною, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства України.
Відповідно, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Щодо заявлених позивачем вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.
В той же час, зобов`язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.
У спірному випадку, відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у скаржниці необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують; наявність чи відсутність правових підстав для призначення пенсії із підвищенням розміру на підставі ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до його компетенції та які підлягають з`ясуванню при розгляді заяви скаржниці про призначення пенсії.
Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення саме про призначення скаржниці пенсії.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту прав скаржниці у спірних правовідносинах, є зобов`язання органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі № 160/12525/19 – скасувати.
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 177/03-08/2019 від 25.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.05.2018 про призначення/перерахунок пенсії та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складений 30.09.2020 р.

Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова