Постанова
Іменем України 
09 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 175/2242/15-к
провадження № 51-713км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючої                          ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,    
потерпілої                                                   ОСОБА_5 ,
прокурора                                                     ОСОБА_6 ,
захисників                                                  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_11 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2019  року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та касаційну скаргу прокурора ОСОБА_15 , який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року стосовно них у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040440000544, за обвинуваченням:
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_2 ,
ОСОБА_13 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_3 , раніше судимого – 26 квітня 2012 року Ленінським районним судом міста Дніпропетровська за ч.1 ст. 213 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України
ОСОБА_14 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_4 , раніше судимого – 19 вересня 2005 року Апеляційним судом Хмельницької області за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна; звільненого 01 червня 2012 року по відбуттю строку покарання;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, частинами 1 і 2 ст. 263 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року (з урахуванням ухвали цього суду від 27 червня 2019 року про виправлення описок у зазначеному вироку) засуджено:
ОСОБА_11 - за ч. 1 ст. 396 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з  випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, визначених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України;
ОСОБА_16  - за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією майна. 
Строк відбування покарання ОСОБА_16 ухвалено рахувати з 18 березня 2015 року.
Зараховано ОСОБА_12 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 18 березня 2015 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на підставі Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII);
ОСОБА_13  - за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_13 ухвалено рахувати з 18 березня 2015 року.
Зараховано ОСОБА_13 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 18 березня 2015 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на підставі Закону № 838-VIII;
ОСОБА_14  - за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_14 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_14 ухвалено рахувати з 17 березня 2015 року.
Зараховано ОСОБА_14 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17 березня 2015 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на підставі Закону № 838-VIII.
Вирішено питання щодо запобіжних заходів.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, задоволено частково.
Постановлено стягнути на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_11 – 50 000,00 грн, із ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 – по 30 000,00 грн з кожного, а на відшкодування матеріальної шкоди солідарно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14  – 148 364,90 грн. 
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_17 , захисника обвинуваченого ОСОБА_13  – адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_5   залишено без задоволення, а вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 – без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_14 у строк відбування покарання період його тримання під вартою з 05 червня 2019 року по 06 листопада 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та у зв`язку з повним відбуттям призначеного покарання звільнено його з-під варти негайно.
Згідно з вироком 11 березня 2015 року у вечірній час доби ОСОБА_11 , перебуваючи у м. Дніпропетровську (Дніпрі), зустрівся з раніше знайомими ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та невстановленою слідством особою (далі – невстановлена особа), яким повідомив про майно, що перебувало на території домоволодіння потерпілої ОСОБА_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_5 . У подальшому ОСОБА_11 на транспортному засобі «ВАЗ-21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , відвіз останніх за вказаною адресою.
Того ж дня, близько 22:00, прибувши до вищевказаного домоволодіння, ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та невстановлена особа проникли на його територію, а ОСОБА_11 залишився в автомобілі.
Під час перебування на території зазначеного домоволодіння у ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та невстановленої особи виник умисел на вчинення розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням у житло.
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та невстановлена особа, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, незаконно проникнувши у житло та застосувавши до потерпілих ОСОБА_5 і ОСОБА_18 насильство, небезпечне для їх життя та здоров`я, шляхом розбійного нападу заволоділи: майном та грошовими коштами потерпілої ОСОБА_5 на загальну суму 157 889,90 грн; майном потерпілої ОСОБА_18 на загальну суму 300,00 грн.
Після цього з вищевказаним майном та грошовими коштами повернулись до автомобіля, у якому перебував ОСОБА_11 , та поклали до нього викрадене майно, повідомивши ОСОБА_11 про необхідність швидкого зникнення з місця скоєння злочину.
Під час руху транспортного засобу ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та невстановлена особа повідомили ОСОБА_11 про вчинення ними розбійного нападу на двох жінок, які перебували у будинку АДРЕСА_5 , та спричинення їм тілесних ушкоджень.
У ході розбійного нападу потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_18 спричинені легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки.
ОСОБА_11 , будучи достовірно обізнаним про факт вчинення особливо тяжкого злочину ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та невстановленою особою, шляхом надання активної допомоги щодо зникнення співучасників вчинення розбійного нападу з місця скоєння злочину та перевезення майна, здобутого злочинним шляхом, приховав особливо тяжкий злочин, який заздалегідь не обіцяв приховати.
Крім того, ОСОБА_14 у невстановлені у ході слідства час та місці, маючи умисел на носіння, зберігання, придбання бойових припасів, а також на носіння іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу, придбав у невстановлених в ході слідства осіб предмети, схожі на патрони калібру 9 мм, у кількості 3 штук і металевий ніж.Так, ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що не має передбаченого законом дозволу на вказані патрони та ніж, став носити та зберігати їх при собі.
У період часу з 18:01 по 18:10 17 березня 2015 року в приміщенні Дніпропетровського РВ ГУМВС (Дніпровського РВП), в ході огляду у ОСОБА_14 були виявлені та вилучені 3 пістолетні патрони 9 мм до пістолету Макарова (ПМ) промислового виробництва, придатні для стрільби, та металевий ніж, який є короткоклинковою холодною зброєю, виготовленою саморобним способом по типу канадських ножів, які він незаконно умисно носив при собі без передбаченого законом дозволу.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Мотивує тим, що судом апеляційної інстанції істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, передбачені статтями 21, 22, 24, 91, 94, 370 КПК України, щодо повноти, всебічності та справедливості судового розгляду, належної оцінки доказів, змагальності сторін, що призвело до постановлення ним незаконного судового рішення та порушення права потерпілої на доступ до правосуддя і оскарження судового рішення місцевого суду. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки не містить аргументованих відповідей на доводи апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_5 та прокурора щодо необґрунтованого засудження ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 цього Кодексу, призначення усім засудженим занадто м`якого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними злочину, особі кожного з них та конкретним обставинам кримінального провадження, а також неналежного вирішення цивільного позову потерпілої.  
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_5 з тих же мотивів просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у частині визнання винуватим ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Ці ж судові рішення у частині відмови у стягненні з ОСОБА_11 матеріальної шкоди та часткового задоволення цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 змінити та задовольнити її цивільний позов у повному обсязі. Обґрунтованість засудження, правильність кваліфікації дій за ч. 3 ст. 187 КК України та відповідність призначеного за цим законом покарання ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не оспорює.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників провадження заперечень на касаційні скарги не надійшло.
Потерпіла ОСОБА_5 у засіданні суду касаційної інстанції підтримала свою касаційну скаргу і просила її задовольнити з наведених у ній мотивів, касаційну скаргу прокурора підтримала частково.
Прокурор ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу прокурора повністю, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 частково, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_11 , захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не погодилися з доводами касаційних скарг прокурора  і потерпілої та просили їх відхилити.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Крім цього, зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам ст. 419 КПК України. За частиною другою цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Виходячи з положень вказаних статей закону, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати вичерпну відповідь на вказані у ній доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви, з яких він виходив при постановленні ухвали, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, пославшись на відповідну норму права.
Проте указаних вимог закону під час розгляду цього кримінального провадження апеляційним судом дотримано не було.
Так, потерпіла ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі та уточненнях до неї, які за змістом аналогічні доводам її касаційної скарги, просила вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Стверджувала, що кваліфікація дій ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України є неправильною, оскільки судом не було враховано, що вона під час слідчого експерименту в ході досудового розслідування упізнала постать ОСОБА_11 , а в судовому засіданні упевнено вказала на нього як на особу, яка разом із іншими проникла до її будинку, оскільки раніше була знайома з ним. Зазначала, що, на її думку, саме ОСОБА_11 указав іншим обвинуваченим на її будинок, оскільки неодноразово бував у ньому, та, крім того, погрожував помститися їй через те, що вона відмовилася заплатити йому за неякісно зроблений ним у її будинку ремонт. Звертала увагу апеляційного суду на те, що аналогічні показання стосовно перебування ОСОБА_11 під час розбійного нападу в її будинку надав і обвинувачений ОСОБА_12 . Також потерпіла не погоджувалася з рішенням місцевого суду щодо часткового задоволення її цивільного позову, оскільки вважала документально підтвердженим розмір матеріальних збитків, завданих їй унаслідок злочину, в сумі 401 428,48 грн, а свої моральні (немайнові) втрати  від злочину з наведенням відповідних аргументів оцінила у 200 000,00 грн, тому просила задовольнити цивільний позов у повному обсязі, поклавши обов`язок щодо відшкодування матеріальної шкоди також і на ОСОБА_11 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, після зміни прокурором у суді в порядку ст. 338 КПК України обвинувачення ОСОБА_11 із ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 396 цього Кодексу, потерпіла підтримувала первісне обвинувачення ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 187 КК України, наголошуючи, що саме він виступав організатором злочину.
Однак, розглядаючи апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції викладені у ній доводи щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України не перевірив, у своїй ухвалі жодної оцінки їм не надав і аргументів на спростування її тверджень не навів, по суті залишивши їх поза увагою. 
При цьому апеляційний суд продублював висновки, викладені у вироку суду першої інстанції, у тому числі й щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої, обмежившись формальним переліченням наведених у ньому доказів, показань свідків та документів. Водночас власних висновків не сформулював і свого рішення про залишення апеляційної скарги потерпілої без задоволення в ухвалі належним чином не вмотивував. 
Крім того, апеляційний суд припустився суперечностей, оскільки вказав у тексті ухвали про відсутність підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_5 , оскільки вони є послідовними та узгоджуються з сукупністю інших доказів, наведених у вироку, в тому числі й з показаннями обвинуваченого ОСОБА_12 . Проте усупереч висновкам суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, цими показаннями підтверджується факт перебування ОСОБА_11 у будинку потерпілої під час розбійного нападу.
Так само без аргументованої відповіді залишилися доводи апеляційної скарги потерпілої з приводу відшкодування у заявленому нею обсязі завданої їй внаслідок злочину моральної та матеріальної шкоди і необхідності стягнення останньої також і з ОСОБА_11 . Зокрема, апеляційним судом в ухвалі формально, без аналізу доводів потерпілої у цій частині та оцінки наданих нею на їх підтвердження документів, зазначено про справедливість та співрозмірність її моральним стражданням розміру відшкодування, визначеного місцевим судом на її користь, а також про недоведеність належним чином матеріальних витрат потерпілої.
Отже, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК України при розгляді провадження в апеляційному порядку, що перешкодило постановленню ним законного та обґрунтованого судового рішення і відповідно до ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу є підставою для його скасування. При цьому висновки апеляційного суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України, справедливість призначеного йому, а також  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 покарання, часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 і відмову у стягненні матеріальної шкоди з ОСОБА_11 , розподіл процесуальних витрат слід вважати передчасними.
За таких обставин, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд дійшов висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, повно та всебічно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах на вирок місцевого суду, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог кримінального процесуального закону і, в залежності від встановленого, постановити законне та обґрунтоване судове рішення.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційні скарги потерпілої ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_15 , який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції,  задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                         ОСОБА_3