ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року                                                 м. Херсон
справа № 766/21288/17
провадження № 22-ц/819/273/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач) суддів:	Пузанової Л.В., Склярської І.В., Чорної Т.Г.,	
  	  	
секретар 	Павловська Ю.О.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 28 листопада 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
встановив:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. 
В обґрунтування позову ПАТ «Укрсоцбанк», яке є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», зазначило, що 22 березня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 500 000 грн та зобов`язався повернути грошові кошти і сплатити проценти за користування кредитними коштами та інші платежі відповідно до умов кредитного договору та графіку погашення кредиту. 
Посилаючись на те, що зобов`язання відповідачем у повному обсязі не виконані, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 14 листопада 2017 року складає 698 916,04 грн, із яких: 396 790,14 грн - заборгованість за кредитом, 112 019,79грн - заборгованість за відсотками; 105 440,17 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 17 949 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 57 264,90 грн - інфляційні втрати за кредитом; 9 452,04 грн - інфляційні втрати за відсотками, а також понесені судові витрати в сумі 10 483,74 грн.
Заочним рішенням суду від 28 листопада 2018 року позов задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у перегляді заочного рішення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема, не врахував умови пункту 4.5 договору кредиту та вимоги частини 2 статті 1050 ЦК України щодо порядку дострокового повернення кредитних коштів та зміну строку виконання основного зобов`язання у зв`язку з неналежним виконанням умов договору позичальником.
Позов до суду пред`явлено з пропуском передбаченого статтею 267 ЦК України трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався з дати виникнення обов`язку дострокової сплати заборгованості - 11 січня 2009 року. При цьому, переривання строку позовної давності у спірних правовідносинах не відбувалось, оскільки у 2016 році ним не було здійснено платежів в сумі 253 024,94 грн та 484 035,74 грн, як про це зазначив позивач, які могли надійти від продажу забезпечувального майна.
Крім того вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у спірних правовідносинах припинилося після спливу 60 днів з моменту пред`явлення до нього як до позичальника вимоги про дострокове повернення коштів згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновок суду мотивовано тим, що відповідач не виконує належним чином умови укладеного із позивачем кредитного договору щодо повернення кредиту та спати відсотків за користування кредитними коштами, тому пред`явлені до нього вимоги є обґрунтованими та законними.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 22 березня 2007 року сторони уклали договір кредиту, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 500 000 гривень зі сплатою за користування кредитними коштами фіксованої процентної ставки в розмірі 16,5% річних та зі строком повернення кредиту до 21 березня 2017 року.
При цьому ОСОБА_1 зобов`язався повертати кредит та сплачувати проценти за користування грошовими коштами, здійснюючи щомісяця до 10 числа платіж на користь банку в сумі 4 177гривень.
20 жовтня 2008 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою змінили відсоткову ставку за кредитом, визначивши її розмір з 20.10.2008 року у 22% річних.
Свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування грошовими коштами ОСОБА_1 виконував неналежно. Останній платіж ним здійснено 08 жовтня 2008 року.
За розрахунком банку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 14 листопада 2017 року складає 698 916,04 грн, із яких: 396 790,14 грн- заборгованість за кредитом; 112 019,79грн- заборгованість за відсотками; 105 440,17 грн- пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 17 949 грн- пеня за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом; 57 264,90 грн- інфляційні втрати за кредитом; 9 452,04грн- інфляційні втрати за відсотками.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За наслідком порушення позичальником договору статтею 1050 ЦК України, яка підлягає застосуванню до кредитних відносин відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пунктом 4.5 укладеного сторонами кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 (сплачувати проценти та комісії, здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості тощо) цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
За умовами укладеного сторонами кредитного договору погашення кредиту (траншів) здійснюється щомісяця до 10 числа місяця наступного за місяцем, в якому відбувалось завантаження кредитної лінії, та в останній день користування кредитом (траншем), а сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок банку десятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти ,(пункти 1.1.2, 2.5 договору).
Враховуючи, що останній платіж здійснено відповідачем 08.10.2008 року, з 11.11.2008року він допустив прострочення платежу більше ніж на 60 календарних днів, в результаті чого строк користування кредитом сплив, а у ОСОБА_1 виник обов`язок протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.
В свою чергу у банку з 11 січня 2009 року (11.11.2008 року + 60 днів) виникло право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, належних йому відсотків за користування кредитом із застосуванням встановленої договором відповідальності за прострочення виконання боргових зобов`язань, однак така вимога до відповідача заявлена в установленому законом порядку не була.
Встановивши аналогічні обставини, Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, виклала висновок, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, за яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за укладеним із відповідачем договором кредиту витребувана в судовому порядку сума заборгованості визначена банком станом на листопад 2017 року
При цьому банк визнає, що відповідачем повернуто 79 178,54 грн отриманих ним кредитних коштів та сплачено 855 082, 20 грн процентів за користування кредитними коштами, із яких за період з 23.03.2007 року по 11.01.2009 року нараховано 144 268 грн.
Таким чином, із зарахованих банком як сплачених відповідачем станом на 26.08.2016 року 855 082,20грн процентів за користування кредитом 710 814,20 грн (855 082,20-144 268) нараховано безпідставно.
Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, норми матеріального права, зокрема статтю 1050 ЦК України, з врахуванням правових висновків Верховного Суду не застосував та дійшов до неправильного висновку щодо наявного у відповідача боргу перед позивачем, зважаючи, що із сплачених на користь банку грошових коштів у розмірі 934 260,74 грн погашеним є тіло кредиту у розмірі 500 000грн та нараховані за період з 23.03.2007 року(день укладення договору) по 11.01.2009 року (день спливу строку кредитування) проценти за користування кредитом у розмірі 144 268грн.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги банку щодо стягнення із відповідача кредитної заборгованості, яка на час звернення до суду з позовом є погашеною, та неустойки, право щодо нарахування якої припинилося з 11.01.2009 року, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Не підлягають стягненню на користь позивача і інфляційні втрати та три проценти річних, оскільки вони нараховані банком за період з листопада 2016 року на неіснуючу в цей період суму заборгованості як за кредитом, так і за процентами, в той час, як встановлена статтею 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання полягає у сплаті боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.
Позивач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції та отримавши копію апеляційної скарги, свого представника для участі в судових засіданнях не направив, відзив на апеляційну скаргу не склав та своїх заперечень щодо доводів відповідача не надав і розрахунки заборгованості за кредитним договором, в тому числі із врахуванням положень статті 625 ЦК України, не уточнив, хоча про необхідність вчинення відповідних процесуальних дій йому було роз`яснено листом від 14.05.2020 року згідно із вимогами частини п`ятої статті 12 ЦПК України.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже, рішення суду першої інстанції як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за його необґрунтованістю.
Оскільки сплив позовної давності є відповідно до статті 267 ЦК України самостійною підставою для відмови у позові та застосовується судом за заявою сторони, якщо вимоги обґрунтовані, колегія суддів не вважає за доцільне обговорювати питання щодо застосування у спірних правовідносинах позовної давності за заявою відповідача, зробленою на стадії апеляційного розгляду справи.
Враховуючи, що ухвалою від 19 лютого 2020 року апеляційний суд відстрочив ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 15 725, 61грн до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі, та зважаючи, що відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, що підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке знаходиться в м.Києві, Голосіївський район, вул.Велика Васильківська, 100, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 23494714, на користь держави судовий збір у розмірі 15 725 грн 61коп.(п`ятнадцять тисяч сімсот двадцять п`ять гривень 61 коп.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий                                                                            Л.В.Пузанова

Судді:                                                                 І.В.Склярська

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 01 липня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова