СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2020 р.                                                             Справа № 922/2786/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В. , суддя  Зубченко І.В. 
при секретарі Пляс Л.Ф.
за участю представників сторін:
позивача – Бенько І.В,  ордер серія  КС № 3974488 від 09.09.2020; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 2511   від 10.01.2019,
відповідача – не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.344) на рішення господарського суду Харківської області від 18.12.2019 (суддя Шатерніков М.І., повний текст складено 28.12.2019) у справі №922/2786/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (08162, Київська область, Києво-Святошинський р-н, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 1; ідент. код 38379774)
до Фермерського господарства "КУБАНЬ" (64713, Харківська обл., Барвінківський район, селище Іванівка (Іванівська Друга с/рада), вул. Хачатурова, б. 10, квартира 2; ідент. код 35604607)
про стягнення 553593,38 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 18.10.2019, а.с.175 т.1), просив стягнути  з Фермерського господарства "Кубань" заборгованість  в розмірі 598593,38 грн., з  яких  262290,36 грн. - основний борг; 236351,90 грн. - пеня; 78867,96  грн. - 11% річних; 21083,16 грн. - інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу сільськогосподарської техніки                     № TMU-216Т-17 від 07.06.2017 року в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.12.2019 у справі №922/2786/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "КУБАНЬ"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" 197 290,36 грн. основного боргу; 172178,81 грн. пені; 78 867,96 грн. - 11% річних; 21 083,16 грн. інфляційних втрат. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 64173,09 грн. - відмовлено. Закрито провадження у справі №922/2786/19 в частині стягнення основного боргу у розмірі 20000 грн.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 197290,36 грн. суд першої інстанції встановив, що відповідачем не виконано належним чином свого зобов`язання з повної оплати поставленого позивачем товару.
В частині стягнення основного боргу в розмірі 20000 грн. провадження у справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмету спору, оскільки під час розгляду справи Господарським судом Харківської області відповідач сплатив вказану суму грошових коштів  в рахунок погашення основного боргу.  
В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд встановив, що при  розрахунку пені позивачем не враховано положення ч.6 ст.232 ГПК України щодо обмеження нарахування пені шестимісячним строком, у зв`язку з чим, здійснивши власний розрахунок, суд задовольнив позовні вимоги частково.  
Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 11 % річних задоволено судом першої інстанції повністю,  з посиланням на їх обґрунтованість та арифметичну правильність здійсненого позивачем розрахунку. 

Відповідач із вказаним рішенням не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права,  просить це рішення скасувати  в частині задоволених позовних вимог про стягнення 197 290,36 грн. основного боргу, 172178,81 грн. пені, 78 867,96 грн. - 11% річних, 21 083,16 грн. інфляційних втрат. Просить прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що  в матеріалах справи відсутні докази отримання ФГ «Кубань» вимоги позивача про сплату пені та 11% річних, що не враховано судом першої інстанції.
Відповідач зазначає про те, що позивач не передавав у власність відповідачу зернову жниварку, яка є предметом договору купівлі-продажу № TMU-216Т-17 від 07.06.2017, акт прийому-передачі не підписувався. Як зазначає відповідач, він правомірно користується жниваркою на підставі договору оренди сільськогосподарської техніки від 07.06.2017, втім, правовідносини сторін за вказаним договором  не стосуються предмету позову у цій справі.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції ст.625 ЦК України та зазначає, що виходячи із умов  укладеного між сторонами договору втрати від знецінення національної валюти відновлюються  шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти, у зв`язку з чим, інфляційні втрати у даному випадку не нараховуються. 
Відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення 11% річних та пені, нарахованих до 28.02.2018, оскільки вважає, що додатковою угодою від 28.02.2018 сторони встановили нові строки платежів за договором. 
Відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції ч.3 ст.551 ЦК України та ч.1, ч.2 ст.233 ГК України та зазначає про наявність підстав про зменшення розміру штрафних санкцій та відстрочення виконання рішення суду. 
Крім того, відповідач вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 48210,86 грн., які покладено на відповідача, є завищеними, неспівмірними із складністю справи та не підтвердженіналежними доказами. 

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що до  позову ним були додані належні докази направлення на адресу відповідача вимоги про сплату заборгованості за договором купівлі-продажу. Позивач вказує на те, що оскільки товар відповідачем повністю не оплачено, відповідно, між сторонами не був підписаний акт прийому-передачі, втім, товар знаходиться у відповідача з 01.07.2017 (дата передачі товару за договором оренди) до теперішнього часу, що не заперечується останнім. Позивач вважає, що ним правомірно нараховано відповідачу інфляційні втрати, оскільки позивач скористався своїм правом на обчислення основної суми боргу у гривні, яка зафіксована в еквіваленті до долара США станом на момент підписання договору і не змінювалася до моменту пред`явлення позову.  Крім того, як зазначає позивач, відповідачем не доведено існування обставин, які б звільняли його від відповідальності за порушення умов договору купівлі-продажу, що існували до укладення додаткової угоди до нього. Позивач вважає правомірними висновки суду першої інстанції про те, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції є обґрунтованим та підтверджений належними доказами. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду – без змін. 

Відповідач надав суду письмові пояснення від 31.08.2020, в яких, посилаючись на правові позиції Верховного Суду та Східного апеляційного господарського суду у інших справах, зазначає про те, що невиконання покупцем умов щодо 100% передплати звільняє продавця від обов`язку передати товар. 

Позивач надав суду додаткові письмові пояснення від 15.09.2020. 
Судова колегія зазначає, що виходячи із положень процесуального закону, зокрема, ч.4 ст.263, ч.2 ст.266 ГПК України, у разі подання суду будь-яких доповнень як до апеляційної скарги, так і до відзиву на апеляційну скаргу, така сторона  повинна надати суду докази надіслання копії таких доповнень іншій стороні. 
Позивачем не надано суду доказів надіслання відповідачу додаткових письмових пояснень від 15.09.2020, у зв`язку з чим, вони не враховуються судом при розгляді справи. 

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2020 розгляд справи призначено на  17.09.2020 о 11:00 год.
Відповідач в судове засідання 17.09.2020 не з`явився.
Відповідач надіслав суду клопотання про відкладення розгляду справи  у зв`язку із тим, що його представник – адвокат Білоголовська Л.А. буде знаходитися у відпустці до 21.09.2020.
Судова колегія, розглянувши клопотання відповідача, зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 11        ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання,        або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Судова колегія враховує, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася судом обов`язковою.
У клопотанні заявником жодним чином не обґрунтовано, які саме обставини підлягають встановленню та з`ясуванню саме у судовому засіданні та    потребують присутності представника в судовому засіданні.  
Після поновлення провадження у цій справі за ухвалою суду від 07.08.2020, відповідач надав суду заяву з поясненням по суті спору (вх.№8134 від 31.08.2020).
Колегія суддів враховує також, що відповідач, з огляду на відпустку представника Білоголовської Л.А., не був позбавлений права забезпечити явку іншого свого представника в судове засідання.
Судова колегія враховує приписи  статті 129 Конституції України,  статті 2 Господарського процесуального кодексу України,    якими до основних засад судочинства віднесено, зокрема, розумні строки розгляду справи судом, що, також є одним з елементів права на справедливий суд, гарантованого  статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 Верховний Суд зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, відповідач належним чином повідомлений  про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, тривалий час розгляду апеляційної скарги (провадження у справі зупинялося), колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача  про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч.12  ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки судом апеляційної інстанції належним чином повідомлено відповідача про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності  його представника.    

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

07.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (позивач, продавець) та Фермерським господарством "Кубань" (відповідач, покупець) укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки                  № TMU-216T-17 (далі-договір купівлі-продажу) (а.с.48 т.1).
Відповідно до п.1.1 договору купівлі-продажу, продавець зобов`язався передати у власність покупця сільськогосподарську техніку (далі - товар), згідно з умовами оплати, які викладені в п. 2.3. договору.
Специфікація на товар наведена в Додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору (п.1.2 договору купівлі-продажу).
В специфікації, яка є додатком №1 до договору купівлі-продажу (а.с.55 т.1), зазначено, що постачанню підлягає зернова жниварка Case ІН 3020 30' (9,14 м) з подвійним приводом.
Згідно  п.1.3 договору купівлі-продажу, товар постачається на умовах EXW (Інкотермс 2010), адреса: п/в Іванівка Друга, вул. Шкільна 29/2, Барвінківський р-н, Харківська обл., у строк до 15.11.2017, при умові 100% оплати Товару, але в будь-якому випадку не пізніше 5 календарних днів з моменту повної оплати.
У відповідності до п.2.1 договору купівлі-продажу, сторони встановлюють ціну товару  в гривнях, а також встановлюють грошовий еквівалент в іноземній валюті – USD, який визначено по курсу продажу долара США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цього договору.
На момент підписання цього договору загальна вартість товару становить            1 140 060,36 грн. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 43422,60 доларів США (п.2.2 договору купівлі-продажу).
В п. 2.3. договору купівлі-продажу сторонами встановлено наступний порядок оплати вартості товару: протягом терміну дії договору, грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті в гривнях у наступному порядку:
п. 2.3.1.: платіж у розмірі 312 016,52 грн. здійснюється покупцем до 09.06.2017;
п. 2.3.2.: платіж у розмірі 360 019,06 грн. здійснюється покупцем до 01.10.2017;
п. 2.3.3.: платіж у розмірі 468 024,78 грн. здійснюється покупцем до 15.11.2017.
Відповідно до п.7.1 договору купівлі-продажу, у випадку прострочення терміну оплати, встановленого умовами цього договору покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення з моменту виникнення заборгованості за весь строк прострочення сплати заборгованості та суму боргу із урахуванням встановленого інфляції протягом 10 календарних днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги продавцем.
Керуючись ст.625 ЦК України, сторони домовилися, що у разі прострочення термінів оплати (в тому числі кожного з платежів), встановлених умовами цього договору, покупець сплачує продавцю 11% річних від простроченої суми протягом 10 календарних днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги продавцем (п.7.2 договору). 
Керуючись ст. 259 ЦК України, сторони домовилися, що позовна давність по стягненню неустойки (штрафу, пені), відсотків, у взаєморозрахунках між продавцем та покупцем, встановлюється тривалістю п`ять років (п.7.3 договору купівлі-продажу).

З матеріалів справи вбачається, що в день укладення договору купівлі-продажу, 07.06.2017 позивач та відповідач також підписали договір оренди сільськогосподарської  техніки № TMU-082А-17, за умовами якого орендодавець (позивач) зобов`язався передати орендарю (відповідачу) за плату у строкове користування зернову жниварку Case ІН 3020 30' (9,14 м) з подвійним приводом (а.с.610-66 т.1). 
Строк оренди, відповідно до додатку №1 до договору (а.с.65 т.1), з моменту підписання акту прийому-передачі (але не пізніше 10.07.2017), по 15.11.2017.
01.07.2017 сторони підписали акт прийому-передачі об`єкта оренди, відповідно до якого, орендодавець передав, а орендар прийняв зернову жниварку Case ІН 3020 30' (9,14 м) з подвійним приводом.

На виконання п. 2.3 договору купівлі-продажу, відповідачем здійснено часткову оплату товару наступним чином: 12.06.2017 сплачено 310 768,69 грн.; 04.12.2017 сплачено 20 000 грн.; 12.12.2017 сплачено 15 000 грн.; 15.12.2017 сплачено               50 000 грн., що підтверджується банківською випискою АТ «Укрсиббанк» (а.с.59-59 зворот т.1).

28.02.2018 сторони підписали додаткову угоду № 1 (а.с.56 т.1) до договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки № TMU-216T-17 від 07.06.2017, якою змінили загальну  вартість товару та терміни платежів, а саме:
п. 2.3 договору викладено у наступній редакції: "Сторони встановлюють, що протягом терміну дії договору, грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті в гривнях в наступному порядку:
п. 2.3.1. платіж в розмірі 310 768,69 грн. здійснено покупцем 12.06.2017;
п. 2.3.2. платіж в розмірі 20 000 грн. здійснено покупцем 04.12.2017;
п. 2.3.3. платіж в розмірі 15 000 грн. здійснено покупцем 12.12.2017;
п. 2.3.4. платіж в розмірі 50 000 грн. здійснено покупцем до 15.12.2017;
(Стосовно кожного платежу сторони вказали його грошовий еквівалент в іноземній валюті  (долар США), який визначено по курсу продажу долара США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів на день, який передує дню фактичного здійснення платежу) 

п. 2.3.5. платіж в розмірі 400 000 грн. здійснюється покупцем до 15.05.2018;
п. 2.3.6. платіж в розмірі 130 196,96 грн. здійснюється покупцем до 15.06.2018;
п. 2.3.7. платіж в розмірі 130 196,70 грн. здійснюється покупцем до 15.07.2018;
п. 2.3.8. платіж в розмірі 130 196,70 грн. здійснюється покупцем до 15.08.2018.
(Стосовно кожного платежу сторони вказали його грошовий еквівалент в іноземній валюті  (долар США), який визначено по курсу продажу долара США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цієї додаткової угоди)”.

Пунктом 2.2 додаткової угоди сторонами змінено загальну вартість товару, а саме вирішено внести зміни до п. 2.2. розділу 2 договору та викладено його в такій редакції:
“На момент підписання цієї додаткової угоди №1 загальна вартість товару становить 1186 359,05 грн. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 44  362.60 доларів США”.

На виконання п. 2.3 договору купівлі-продажу в редакції додаткової угоди №1, відповідач перерахував  відповідачу: 07.03.2018 - 40000 грн.; 05.05.2018 - 26300 грн.; 30.05.2018 - 20 000 грн.; 11.06.2018 - 78000 грн.; 05.07.2018 - 5000 грн.; 31.07.2018 - 78500 грн.; 09.08.2018 - 30000 грн.; 17.08.2018 - 30000 грн.; 24.09.2018 - 27000 грн.; 05.10.2018 - 20 000 грн.; 31.105.2018 - 30000 грн.; 15.11.2018 - 20 000 грн.; 30.11.2018 - 20 000 грн.; 12.12.2018 - 20000 грн.; 10.01.2019 - 10 000 грн.; 25.02.2019 - 10 000 грн.; 22.05.2019 - 20000 грн.; 01.07.2019 - 26  000 грн., 06.08.2019 – 17500 грн., що підтверджується банківськими  виписками АТ «Укрсиббанк» (а.с.59-59 зворот т.1, а.с.194 т.1).

У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив повну оплату товару у визначені договором купівлі-продажу та додатковою угодою строки, позивач надіслав відповідачу вимогу від 08.08.2019 №411 про сплату простроченої суми вартості товару – 279  790,36 грн., а також пені  в розмірі 237133,78 грн. та 11% річних в сумі 79121,32 грн. на підставі п.7.1 договору (а.с.68 т.1).
Позивачем надано суду фіскальний чек, поштову накладну  ПАТ «Укрпошта»  від 08.08.2019 та опис вкладення до цінного листа як доказ направлення відповідачу вказаної вимоги (а.с.74 т.1).
Відповідач заперечує отримання вказаної вимоги.

Оскільки вимога позивача залишилася без задоволення, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 623928,77 грн., з  яких  279790,36 грн. - основний борг; 240 521,92 грн. - пеня; 80217,09 грн. - 11% річних; 23399,40 грн. - інфляційні втрати.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач надав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог від 18.10.2019 (а.с.175 т.1), в якій зазначив про те, що при розрахунку ціни позову, ним не було враховано здійснений відповідачем 06.08.2019 платіж на суму 17500 грн.  У зв`язку із наведеним, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість  в розмірі 598593,38 грн., з  яких  262290,36 грн. - основний борг; 236351,90 грн. - пеня; 78867,96  грн. - 11% річних; 21083,16 грн. - інфляційні втрати.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.10.2019 вказана заява була прийнята судом та подальший розгляд справи здійснювався з її урахуванням (а.с.203 т.1).
Крім того, вказаною ухвалою суду першої інстанції закрито провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 45000 грн., оскільки під час розгляду справи відповідач частково оплатив заборгованість: 20.09.2019 на суму 20000 грн., 03.10.2019 – 15000 грн., 11.10.2019 – 10000 грн. (банківська  виписка АТ «Укрсиббанк», а.с.167 зворот т.1).

В подальшому, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач здійснив наступні платежі в рахунок погашення основного боргу за договором купівлі-продажу: 22.10.2019 сплатив відповідачу 10000 грн., 06.11.2019 – 10000 грн., що підтверджується банківською випискою АТ «Укрсиббанк» (а.с.15 зворот т.2).
У зв`язку із викладеним, оскаржуваним рішенням суду закрито провадження у цій справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 20000 грн. на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмету спору. 
Рішення суду першої інстанції  в частині закриття провадження  у справі відповідачем не оскаржується.

Судова колегія враховує наступне.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Відповідно до  статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства...
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За положеннями статті  530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Згідно із приписами ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, позивач зобов`язався поставити відповідачу товар у строк до 15.11.2017 при умові 100% оплати товару.
Судова колегія враховує, що зернова жниварка, яка є предметом спірного договору купівлі-продажу та визначена у специфікації та пункті 2 додаткової угоди, 01.07.2017 була передана в користування відповідачу за актом приймання-передачі №1 до договору оренди сільськогосподарської техніки від 07.06.2017                           № TMU-082A-17.
Строк оренди був визначений сторонами до 15.11.2017, тобто, дати, коли відповідач повинен був здійснити остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу та отримати товар у власність за актом приймання-передачі.
Таким чином, договір оренди був укладений з метою надати можливість відповідачу користуватися товаром до 15.11.2017 (дати останнього платежу за договором купівлі-продажу). 
Строк дії договору оренди  сторонами не продовжувався.
Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу зернової жниварки після закінчення строку дії договору оренди. 
Отже, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами,  зернова жниварка, яка є предметом спірного договору купівлі-продажу та визначена у специфікації та пункті 2 додаткової угоди, перебуває у володінні та користуванні ФГ "Кубань" з 01.07.2017 та по теперішній час. 
Відповідач підтвердив вказану обставину в апеляційній скарзі.
Слід також врахувати, що після припинення договору оренди, відповідач, продовжив здійснювати часткову оплату вартості товару на умовах договору купівлі-продажу, таким чином, підтвердивши свій намір з виконання умов договору купівлі-продажу та повної оплати товару, що перебуває у його володінні та користуванні понад три роки. 
Враховуючи наведене, позивач фактично виконав свої зобов`язання з поставки відповідача товару, незважаючи на невиконання відповідачем зобов`язань з повної та своєчасної оплати вартості такого товару, відповідно до п. 2.3. договору (як в первісній редакції, так і в редакції додаткової угоди №1 до договору). 
Відповідно до ч.4 ст.538 ЦК України, якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок. 
Відповідач не надав суду доказів сплати ним залишку вартості товару на суму 197  290,36 грн. 
Враховуючи непогашення відповідачем суми основного боргу, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність  підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 197290,36 грн. 

Позивач в позові просить суд стягнути з відповідача 11% річних  в розмірі  в розмірі 78867,96 грн. за період з 02.10.2017 по 05.08.2019, інфляційні втрати  в розмірі 21083,16 грн. за період  з 16.05.2018 по 21.08.2019 та 236351,90 грн. пені за період з 02.10.2017 по 05.08.2019.

Судова колегія враховує наступне.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Сторонами у договорі купівлі-продажу порядок розрахунків за договором визначено у п. 2.3. договору, яким у первісній редакції визначено порядок оплати у три етапи, а після внесення змін до умов договору порядок оплат узгоджено в 4 етапи. 
Відповідно до п. 2.3. договору в первісній редакції:
- платіж у розмірі 312 016,52 грн. здійснюється покупцем до 09.06.2017;
- платіж у розмірі 360 019,06 грн. здійснюється покупцем до 01.10.2017;
- платіж у розмірі 468 024,78 грн. здійснюється покупцем до 15.11.2017.
Відповідачем здійснено наступні оплати: 12.06.2017 сплачено 310 768,69 грн.; 04.12.2017 сплачено 20 000 грн.; 12.12.2017 сплачено 15 000 грн.; 15.12.2017 сплачено 50 000 грн., що підтверджується банківською випискою АТ «Укрсиббанк» (а.с.59-59 зворот т.1).
Отже, на виконання умов договору в первісній редакції відповідач оплатив товар частково,  на суму 395768,69 грн. 
Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про прострочення відповідачем зобов`язання з оплати товару, внаслідок чого заборгованість відповідача становила:
-за першим платежем: з 10.06.2017 по 11.06.2017 в розмірі 312016,52 грн.; з 12.06.2017 по 03.12.2017 – 1247,83 грн.; 04.12.2017 залишок заборгованості повністю погашений;
-за другим платежем: з 02.10.2017 по 03.12.2017 в розмірі 360019,06 грн.; з 04.12.2017 по 11.12.2017 – 341266,89 грн.; з 12.12.2017 по 14.12.2017 – 326  266,89 грн.; з 15.12.2017 по 27.02.2018– 276266,89 грн.;
-за третім платежем: з 16.11.2017 по 27.02.2018  – 468024,78 грн.

28.02.2018 року між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу, якою встановлено, що грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті в гривнях в наступному порядку:
п. 2.3.1. платіж в розмірі 310 768,69 грн. здійснено покупцем 12.06.2017;
п. 2.3.2. платіж в розмірі 20 000,00 грн. здійснено покупцем 04.12.2017;
п. 2.3.3. платіж в розмірі 15 000,00 грн. здійснено покупцем 12.12.2017;
п. 2.3.4. платіж в розмірі 50 000,00 грн. здійснено покупцем до 15.12.2017; 
п. 2.3.5. платіж в розмірі 400 000,00 грн. здійснюється покупцем до 15.05.2018;
п. 2.3.6. платіж в розмірі 130 196,96 грн. здійснюється покупцем до 15.06.2018;
п. 2.3.7. платіж в розмірі 130 196,70 грн. здійснюється покупцем до 15.07.2018;
п. 2.3.8. платіж в розмірі 130 196,70 грн. здійснюється покупцем до 15.08.2018.

Отже,  підпунктами 2.3.1.- 2.3.4 додаткової угоди сторони констатували та зафіксували вже здійснені покупцем оплати за договором.
Підпунктами 2.3.5. - 2.3.8 додаткової угоди сторони узгодили та визначили порядок здійснення покупцем оплати за договором на майбутнє.

На виконання п. 2.3 договору купівлі-продажу в редакції додаткової угоди №1, відповідач перерахував  відповідачу: 07.03.2018 - 40000 грн.; 05.05.2018 - 26300 грн.; 30.05.2018 - 20 000 грн.; 11.06.2018 - 78000 грн.; 05.07.2018 - 5000 грн.; 31.07.2018 - 78500 грн.; 09.08.2018 - 30000 грн.; 17.08.2018 - 30000 грн.; 24.09.2018 - 27000 грн.; 05.10.2018 - 20 000 грн.; 31.105.2018 - 30000 грн.; 15.11.2018 - 20 000 грн.; 30.11.2018 - 20 000 грн.; 12.12.2018 - 20000 грн.; 10.01.2019 - 10 000 грн.; 25.02.2019 - 10 000 грн.; 22.05.2019 - 20000 грн.; 01.07.2019 - 26  000 грн., 06.08.2019 – 17500 грн., що підтверджується банківськими  виписками АТ «Укрсиббанк» (а.с.59-59 зворот т.1, а.с.194 т.1).
Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про прострочення відповідачем зобов`язання з оплати товару, внаслідок чого заборгованість відповідача становила:
-за першим платежем в редакції додаткової угоди: з 16.05.2018 по 29.05.2018  в розмірі 333700 грн.; з 30.05.2018 по 10.06.2018 – 313700 грн.; з 11.06.2018 по 04.07.2018 – 235700 грн.; з 05.07.2018 по 30.07.2018 – 230700 грн.; з 31.07.2018 по 08.08.2018 – 152200 грн.; з 09.08.2018 по 16.08.2018 – 122200 грн.; з 17.08.2018 по 23.09.2018 – 92200 грн.; з 24.09.2018 по 04.10.2018 – 65200 грн.; з 05.10.2018 по 30.10.2018  - 45200 грн; з 31.10.2018 по 14.11.2018 – 15200 грн.; 15.11.2018 залишок заборгованості погашено;
-за другим платежем в редакції додаткової угоди: з 16.06.2018 по 14.11.2018  в розмірі 130196,96 грн.; з 15.11.2018 по 29.11.2018 – 125396,96 грн.; з 30.11.2018 по 11.12.2018 – 105396,96 грн.; з 12.12.2018 по 09.01.2019 -85396,96 грн.; з 10.01.2019 по 24.02.2019 – 75396,96 грн.; з 25.02.2019 по 21.05.2019  - 65396,96 грн.; з 22.05.2019 по 30.06.2019 – 45396,96 грн.; з 01.07.2019 по 05.08.2019 – 19396,96 грн.; з 06.08.2019 по 19.09.2019  - 1896,96 грн.; 20.09.2019 заборгованість погашена повністю;
-за третім платежем в редакції додаткової угоди: з 16.07.2018 по 19.09.2019 в розмірі 130196,70 грн., з 20.09.2019 по 02.10.2019 – 112093,66 грн., з 03.10.2019 по 10.10.2019  - 97093.66 грн.; з 11.10.2019 по 21.10.2019 – 87093,66 грн.; з 06.11.2019 заборгованість становила 67093,66 грн. та не була погашена на час звернення до суду з цим позовом;
-за четвертим платежем  в редакції додаткової угоди: з 16.08.2018  в розмірі 130196,70 грн. та не погашена на час звернення до суду з цим позовом. 

Відповідно до пункту 3 частини 1  статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).
За приписом  статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"  та частини другої  статті 343 ГК України  розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до п.7.1 договору купівлі-продажу, у випадку прострочення терміну оплати, встановленого умовами цього договору покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення з моменту виникнення заборгованості за весь строк прострочення протягом 10 календарних днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги продавцем.
Керуючись ст. 259 ЦК України, сторони домовились, що позовна давність по стягненню неустойки (штрафу, пені), відсотків, у взаєморозрахунках між продавцем та покупцем, встановлюється тривалістю п`ять років (п.7.3 договору купівлі-продажу).

Як вбачається з матеріалів справи, 08.08.2019  позивач надіслав на належну адресу відповідача вимогу №411 про сплату простроченої суми вартості товару – 279  790,36 грн., а також пені  в розмірі 237133,78 грн. та 11% річних в сумі 79121,32 грн. на підставі п.7.1 договору (а.с.68 т.1).
Факт надіслання вказаної вимоги підтверджується фіскальним чеком, поштовою накладною  ПАТ «Укрпошта»  від 08.08.2019 та описом вкладення до цінного листа (а.с.74 т.1).
Враховуючи наведене, позивачем надано суду належні докази виконання ним умов п.7.1 договору щодо пред`явлення відповідачу вимоги. 
Крім того, чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення йому претензії. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі і досудового врегулювання спору, є правом а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує (аналогічна правова позиція викладена у  Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002  у справі 1-2/2002). 
Слід також врахувати, що договір купівлі-продажу  не містить чітких вказівок на обов`язковість застосування сторонами досудового порядку врегулювання спору.
Вказаним спростовуються доводи відповідача в апеляційній скарзі про неотримання ним вимоги позивача та про відсутність порушених прав позивача на момент звернення до суду з цим позовом.

Позивачем при здійсненні розрахунку пені не враховано, що обчислення шестимісячного строку нарахування пені, встановленого ч.6  ст.232 Господарського кодексу України, здійснюється окремо за кожним платежем з дня прострочення виконання зобов`язання з його оплати.
Крім того, позивачем, в порушення п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нараховано пеню понад шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Судова колегія враховує, що період, за який  позивачем нараховано пеню розпочинається з  02.10.2017  - початок прострочення за другим платежем згідно п.2.3 договору в первісній редакції.
Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок пені в інструменті "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН", окремо за кожним простроченим відповідачем платежем (строк оплати яких визначено  договором та додатковою угодою №1 до нього), з урахуванням вказаних вище судом періодів  існування та сум основного боргу, встановила, що розмір пені складає 185252,06 грн. 
Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 185252,06 грн. 

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання  грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.
За умовами п.7.2 договору, керуючись ст.625 ЦК України, сторони домовилися, що у разі прострочення термінів оплати (в тому числі кожного з платежів), встановлених умовами цього договору, покупець сплачує продавцю 11% річних від простроченої суми протягом 10 календарних днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги продавцем. 
Отже, сторони у вказаному пункті договору встановили розмір річних – 11%, що узгоджується з приписам статті 625 Цивільного кодексу України та відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України.
Позивачем нараховано відсотки річних за період з 02.10.2017 (початок прострочення оплати другого платежу за п.2.3 договору) по 05.08.2019.
Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, дійшла висновку, що він є арифметично неправильним, оскільки, враховуючи встановлені вище судом періоди та суми існування заборгованості відповідача за кожним платежем, за заявлений позивачем період розмір 11% річних складає 77554,07 грн. 
З огляду на наведене, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 77554, 07 грн. 

Відповідач зазначає про відсутність  підстав для стягнення 11% річних та пені, нарахованих до 28.02.2018, оскільки вважає, що додатковою угодою від 28.02.2020 сторони встановили нові строки платежів за договором. 
З цього приводу судова колегія зазначає наступне. 
Відповідно до частин другої і четвертої  статті 604 ЦК України  зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами  (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.
Зі змісту  статті 604 ЦК України  вбачається, що  ознаками новації є:
спосіб припинення зобов`язання;
вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання);
є двостороннім правочином (договором);
нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання.
.
До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні:
нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне;
сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій  статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання;
вчиняється новація у формі двостороннього правочину, який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання;
наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим;
дійсність первинного зобов`язання;
зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі;
допустимість заміни первісного зобов`язання новим.
Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.
Таким чином, новація -  це угода про заміну  первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. 
Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації,  є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
Аналогічна правова думка викладена в постанові Верховного Суду від 13.03.2019  у справі №609/67/18.

Укладена між сторонами додаткова угода №1 до договору купівлі-продажу не містить вказівки на  первинне і нове зобов`язання та намірів сторін вчинити новацію, тобто  припинити існуюче зобов`язання  і замінити новим.
В додатковій угоді №1 сторони зафіксували суми та дати вже здійснених відповідачем платежів на виконання умов договору купівлі-продажу в первісній редакції та визначили порядок здійснення оплати за договором на майбутнє, тобто, фактично, змінили строки виконання зобов`язання і вартість товару.  
При цьому, за відсутності в додатковій угоді застереження про намір сторін замінити первісне зобов`язання новим, первинне зобов`язання відповідача, встановлене в договорі купівлі-продажу, продовжує діяти поряд з новим, визначеним в додатковій угоді.    
Враховуючи наведене, доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування йому пені та 11% річних до 28.02.2019 є безпідставними,  оскільки факт узгодження сторонами іншого порядку здійснення оплат не спростовує фактів прострочення, які відбулись у період до укладення додаткової угоди, якою змінено порядок  здійснення оплат.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 21083,16 грн. за період  з 16.05.2018 по 21.08.2019 на підставі ст.625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно зі  статтею 524 ЦК України  зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої  статті 533 ЦК України  грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Разом з тим, частина друга статті  524  та частина друга статті  533 ЦК України  допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Колегія суддів враховує, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то ст.625 ЦК України   щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 07.07.2020 у справі №296/10217/15.

У відповідності до п.2.1 договору купівлі-продажу, сторони встановлюють ціну товару  в гривнях, а також встановлюють грошовий еквівалент в іноземній валюті – USD, який визначено по курсу продажу долара США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цього договору.
В п.2.2 договору сторони узгодили, що загальна вартість  товару становить         1 140 060,36 грн. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 43422,60 доларів США, який визначено по курсу продажу долара США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цього договору.
Встановивши  в п.2.3 договору розміри платежів, сторони також зазначили їх еквівалент  в іноземній валюті. 
Враховуючи наведене, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин сторін ст.625 ЦК України, оскільки за умовами договору втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.
Крім того, судова колегія враховує, що в додатковій угоді  №1 до договору купівлі-продажу, всі платежі, в тому числі, ті, що вже були сплачені відповідачем до укладення додаткової угоди,  обчислено  також в грошовому еквіваленті в іноземній валюті, відповідно до курсу продажу долару США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів на день, який передував дню підписання додаткової угоди.
Отже, втрати від знецінення національної валюти компенсуються шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США на день, що передував укладенню додаткової угоди.
З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 21083,16 грн.

Відповідач надав суду першої інстанції заяву про зменшення розміру пені, 11% річних та інфляційних втрат та надання розстрочки виконання рішення на 3 місяці з дня, наступного після набрання рішення суду законної сили.
З цього приводу судова колегія зазначає наступне. колегія суддів зазначає наступне.
Право суду зменшити розмір неустойки передбачено частиною 3 статті 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення та які визначені  в зазначеній нормі закону.
Статтею 233 ГК України передбачено право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. 
Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.
Водночас, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. 
За відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, оскільки положеннями цивільного законодавства право суду щодо зменшення неустойки не обмежено встановленням певних обставин, а пов`язано із встановленням істотності цих обставин.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.03.2019 у справі №912/1703/18.

В обґрунтування  своєї заяви про зменшення розміру пені, 11% річних та інфляційних втрат відповідач посилається на скрутне фінансове становище підприємства, сезонний характер робіт, у зв`язку з чим, одноразове стягнення з відповідача усієї суми боргу ще більше ускладнить фінансове становище  підприємства та призведе до загрози банкрутства. Як зазначає відповідач, розмір штрафних санкцій значно перевищує розмір несплаченої відповідачем суми боргу 9а.с.3 т.2).
Судова колегія враховує, що спір у цій справі виник з вини відповідача, а саме, внаслідок неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу товару. 
Прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати товару триває понад 3 роки, що негативно впливає на фінансовий стан та порушує інтереси позивача. 
Аналізуючи причини неналежного виконання зобов`язання боржником, судова колегія враховує, що відповідачем не надано доказів наявності виняткових  обставин, що призвели до неналежного виконання відповідачем обов`язку з оплати товару.
Збитковість підприємницької діяльності відповідача не є винятковою обставиною у розумінні приписів  ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, адже, укладаючи господарський договір, кожна зі сторін приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому та, при цьому, учасник договору не має відповідати за негативні наслідки підприємницької діяльності контрагента.
Таким чином, тяжке фінансове становище відповідача не може вважатися безумовною підставою для застосування положень  статті 331 Господарського процесуального кодексу України,  з огляду на вказані вище обставини.
Крім того, доводи відповідача про скрутне фінансове становище підприємства не підтверджені  жодними доказами. 
Судова колегія зазначає, що невиконання відповідачем зобов`язань з оплати товару негативно відбивається на підприємстві позивача, суттєво зачіпає його  інтереси  і завдає йому  матеріальної шкоди.
При цьому, як позивач так і відповідач є комерційними підприємствами, та несуть економічну відповідальність за свої дії та однаковий тягар і економічні  ризики.

Доводи позивача про те, що розмір пені значено перевищує розмір основного боргу є помилковими, оскільки основний борг відповідача на час звернення до суду з цим позовом є значно більшим, ніж розмір стягнутої судом пені. 
Відповідачем не доведено  настання для нього  негативних наслідків  у зв`язку зі сплатою неустойки у встановленому договором розмірі.  
Враховуючи вищенаведене, судова колегія не вбачає підстав для зменшення розміру пені. 
Відповідач просить зменшити, крім пені, також розмір річних та  інфляційних  втрат.
Проте, формулювання  статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому  проценти річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні  положень  Цивільного кодексу України  і  статті 230 Господарського кодексу України.
Враховуючи наведене, положення ст.551 ЦК України та 233 ГК України не застосовуються до вимог про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат.
Судова колегія також враховує, що за результатами апеляційного перегляду справи, в задоволені позовних вимог про стягнення інфляційних втрат відмовлено.  
З огляду на наведене, колегія суддів,  за наслідками дослідження обставин справи та оцінки доводів відповідача,  погоджується з висновками суду першої інстанції  про відсутність підстав для задоволення заяви  відповідача про зменшення розміру пені, 11% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до    ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. 
Господарський процесуальний кодекс України     не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, а тому суд оцінює докази, подані стороною в підтвердження таких обставин.

В обґрунтування підстав для відстрочення виконання рішення суду відповідач послався на те, що поповнення обігових коштів для виконання рішення суду  можливо за рахунок надання ним послуг при проведенні весняних польових робіт.
Разом із тим, на час прийняття апеляційним судом постанови у цій справі весняні польові роботи вже проведено, а тому, обставини, на які посилався відповідач в обґрунтування заяви про надання відстрочки, вже не існують. 
Відповідач не заявляв суду апеляційної інстанції клопотання про відстрочку виконання рішення суду. 
За таких обставин, відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується із сумою витрат на оплату послуг адвоката в сумі 48210,85 грн., покладених на нього судом першої інстанції. Вважає цей розмір неспівмірним, посилається на порушення судом першої інстанції ст.ст.11;15 ГПК України. 
Відповідач заявив суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу (а.с.23 т.2). 
Судова колегія погоджується з доводами відповідача, викладеними в клопотанні, з огляду на наступне.
В суді першої інстанції позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 54000 грн. 
Позивачем в обґрунтування понесення ним витрат на оплату послуг адвоката надано договір договір № 725-МО про надання правової допомоги з Адвокатським об`єднанням “Прагнум” від 08.11.2018 р.; заявку № 10/с-МО на надання правової допомоги від 27.06.2019 р.; акт № 14-МО про приймання професійної правничої допомоги від 19.07.2019 р. рахунок-фактуру № СФ-000074 від 19.07.2019 р., виписку банку про здійснення оплати послуг згідно акту № 14-МО на суму 54 000,00 грн., копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю № 225 від 10.09.2008, копію ордеру серії КВ № 776799 від 15.07.2019.
Згідно із заявкою від 27.06.2019 № 10/С-МО, позивач доручив АО “Прагнум” супровід судового спору щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 07.06.2017 № TMU-216T-17 .
Відповідно до п. 2.1 заявки, сторони погодили гонорар за надання професійної правничої допомоги у розмірі 2 700 грн. за годину роботи адвоката “Прагнум”.
Згідно акту №14-МО від 19.07.2019,  адвокатами “Прагнум” було надано професійну правничу допомогу позивачу, а саме:
- проаналізовано надані позивачем документи задля визначення характеру спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, внаслідок невиконання останнім умов договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки – 5400 грн.;
- зібрано та проаналізовано докази щодо спору та сформовано доказову базу з метою підготовки позовної заяви (що включає в себе опитування представників позивача щодо фактичних обставин справи, зустрічі з представниками позивача, формування переліку документів, які необхідно було отримати у позивача) – 8100 грн.; 
-досліджено поточну господарську діяльність відповідача, його фінансову стійкість та ринкові позиції у відповідному секторі економіки, з метою вирішення питання про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, проаналізовано платоспроможність відповідача – 5850 грн.; 
-здійснено пошук та аналіз правових позицій Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо підстав стягнення заборгованості за договорами купівлі-продажу (поставки), за обставин, подібних до спірних правовідносин, що виникли між позивачем і відповідачем – 6750 грн.; 
- сформовано правову позицію у справі та узгоджено її з позивачем – 3600 грн.; 
-підготовлено проект вимоги відповідачу щодо виконання зобов`язань за договором – 6300 грн.; 
-підготовлено та узгоджено з позивачем проект позовної заяви про стягнення заборгованості з відповідача – 13500 грн.;
- внесено правки та доповнення до позовної заяви – 4500 грн. 

Статтею 123 ГПК України  визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема,  витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1-4    статті 126 ГПК України    встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6  ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.  Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вартість послуги з аналізу документів, що стосуються цього спору, на які адвокат витратив 2 години, є завищеною, оскільки документи, що стосуються спірних правовідносин складаються з договору купівлі-продажу, додаткової угоди до нього, договору оренди сільськогосподарської техніки, акту прийому-передачі до нього та виписки з рахунку позивача. 
Послуга щодо збору та аналізу доказів по справі з метою підготовки позовної заяви в розмірі 8100 грн. охоплюється послугою, яка відображена  в п.1 акту (аналіз наданих клієнтом документів, що стосується цього спору). 
Послуга з дослідження господарської діяльності відповідача, вартістю 5850 грн. не стосується цього спору,  а перевірка відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та в Державному реєстрі судових рішень інформації про наявність чи відсутність відкритих виконавчих проваджень стосовно відповідача не потребує такого значного часу, як зазначено адвокатом в акті  (2 години 10 хвилин).
Як зазначено в акті, на підготовку вимоги про сплату боргу адвокатом витрачено 1 годину 20 хвилин, а на підготовку позовної заяви – 5 годин. 
Втім, вимога про сплату боргу та позовна заява за своїм змістом є фактично тотожними, у зв`язку з чим, витрати на підготовку позову та вимоги в загальному розмірі 19800 грн. є неспірними з часом, витраченим адвокатом на виконання роібт.  
З огляду на наведене, врахувавши характер спору у цій справі, ступінь її складності, суму заявленого позову, розмір заявлених до стягнення та задоволених судом позовних вимог, витрачений адвокатом час на надання правової допомоги; керуючись принципами справедливості та розумності, суд вважає що розмір гонорару, визначений позивачем та його адвокатом та заявлений до стягнення відповідача, є завищеним, а справедливим і співрозмірним є зменшений розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 27000 грн. – 50%  від попередньо заявленої суми.
З урахуванням вимог ст.129 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 27000 грн. стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, в розмірі 23282,10 грн. 

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не правильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню,    рішення господарського суду Харківської області від 18.12.2019 у справі №922/2786/19 скасуванню в частині стягнення  з відповідача  172178,81 грн. пені; 78 867,96 грн. - 11% річних; 21 083,16 грн. інфляційних втрат з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову. З відповідача на користь позивача слід стягнути 77554,07 грн. – 11% річних та 185252,06 грн. пені. В частині стягнення 21 083,16 грн. інфляційних втрат – в позові відмовити. В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 18.12.2019 у справі №922/2786/19 залишити без змін.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат колегія суддів керується положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Оскільки у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 6901,77 грн., а з позивача на користь відповідача витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1454,38 грн. 
Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.4 ч.1 ст.277, 282,  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача  задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Харківської області від 18.12.2019 у справі №922/2786/19  в частині стягнення з Фермерського господарства "КУБАНЬ"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна"  172178,81 грн. пені; 78 867,96 грн. - 11% річних; 21 083,16 грн. інфляційних втрат - скасувати.
Прийняти в цій частині нове рішення.
Стягнути з Фермерського господарства "КУБАНЬ" (64713, Харківська обл., Барвінківський район, селище Іванівка (Іванівська Друга с/рада), вул. Хачатурова, б. 10, квартира 2; ідент. код 35604607) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (08162, Київська область, Києво-Святошинський р-н, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 1; ідент. код 38379774)  77554,07 грн. – 11% річних та 185252,06 грн. пені.
В частині стягнення 21 083,16 грн. інфляційних втрат – в позові відмовити.
В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 18.12.2019 у справі №922/2786/19 залишити без змін.

Стягнути з Фермерського господарства "КУБАНЬ" (64713, Харківська обл., Барвінківський район, селище Іванівка (Іванівська Друга с/рада), вул. Хачатурова, б. 10, квартира 2; ідент. код 35604607) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (08162, Київська область, Києво-Святошинський р-н, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 1; ідент. код 38379774)  витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 6901,77 грн. та      23282, 10 грн. витрат позивача на професійну правничу допомогу  в суді першої інстанції. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (08162, Київська область, Києво-Святошинський р-н, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 1; ідент. код 38379774) на користь  Фермерського господарства "КУБАНЬ" (64713, Харківська обл., Барвінківський район, селище Іванівка (Іванівська Друга с/рада), вул. Хачатурова, б. 10, квартира 2; ідент. код 35604607) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1454,38 грн. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.09.2020р.

Головуючий суддя                                                                    О.Є. Медуниця

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк  

Суддя                                                                                           І.В. Зубченко