21.09.20
22-ц/812/1268/20
Єдиний унікальний номер судової справи 471/936/19
Номер провадження 22-ц/812/1268/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

21 вересня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю: 
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача  ОСОБА_3 -  ОСОБА_4  рішення, яке ухвалено Братським районним судом Миколаївської області 11 червня 2020 року, під головуванням судді Скарницької І.Б. в приміщені цього ж суду о 15 год. 31 хв., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю Серія ЯЛ №951663 від 29 жовтня 2010 року є власником земельної ділянки площею 8.9679 га, яка розташована в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
14 березня 2012 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському районі 08 травня 2012 року за №482104204003130, за умовами якого ОСОБА_1 передала у користування ОСОБА_3 вищезазначену землю на 49 років, зі сплатою щорічної орендної плати в розмірі 3% від її грошової оцінки. 
При цьому, відповідно до умов договору, орендна плата повинна була вноситися не пізніш як до 31 грудня кожного року.
Позивач повністю виконала взяті на себе за договором обов`язки, в той час як відповідач свого слова не дотримався, взяті на себе зобов`язання щодо сплати орендної плати за період з 2016 року по 2019 рік включно не виконав.
Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просила позов задовольнити, розірвати договір оренди землі від 14 березня 2012 року, укладений між нею та ОСОБА_3 . 
Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надав до районного суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. 
Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано договір укладений 14 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який було зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському району 08 травня 2012 року за №482104204003130.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені при сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. 
В апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом помилково не враховано той факт, що ОСОБА_1 отримала від відповідача в рахунок сплати орендної плати кошти в сумі 200 000 грн. за розпискою від 08 травня 2012 року.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі. 
Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано належних доказів сплати ним орендної плати понад два роки, що є підставою для розірвання договору оренди землі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.
Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.
За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.9 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14,18,20 Закону України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 
Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.
Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.
За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.
Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.
Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.
Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю Серія ЯЛ №951663 від 29 жовтня 2010 року набула право власності на земельну ділянку площею 8.9679 га, яка розташована в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6). 
14 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено договір оренди землі, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському районі 08 травня 2012 року за №482104204003130, за умовами якого ОСОБА_1 надала, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 8.97 га, в тому числі 8.97 га ріллі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області. Строк дії договору становив 49 років (а.с.7).
Пунктами 9,10 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі - в розмірі 2 644 грн. 30 коп. за рік. За домовленістю сторін орендна плата може сплачуватись в грошовій та натуральній формі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Згідно пунктів 11,12 договору орендна плата вноситься до 31 грудня кожного року протягом терміну оренди. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.
За весь час дії обумовленого договору названі умови сторонами не переглядались і не доповнювалися (протилежного в апеляційній інстанції не встановлено).
Звертаючись із позовом, позивач наполягала на розірванні договору оренди у зв`язку з невиконанням відповідачем його умов щодо сплати орендної плати за 2016-2019 роки.
Як встановлено районним судом, орендну плату за 2016-2019 роки відповідач не сплачував і в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та беззаперечні докази про отримання позивачем коштів у рахунок орендної оплати за цей період.
Іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, це є його обов`язком.
Щодо розписки від 08 травня 2012 року, на яку відповідач посилається як на доказ виплати позивачу орендної плати, то вона не заслуговує на увагу та не є належним доказом у справі.
Так, відповідно до положень ст.531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Вищезазначена розписка про отримання позивачем у ОСОБА_3 в борг 200 000 грн. не містить відомостей щодо призначення отриманих позивачем від позичальника коштів, а саме плати за оренду землі. 
За вказаних обставин, зобов`язання зі сплати орендної плати не можна вважати виконаними відповідачем.
До того ж, слід зазначити, що належними доказами сплати коштів за оренду землі є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт систематичної несплати ОСОБА_3 орендної плати за спірним договором, а відповідачем на спростування вказаного не доведено факту виконання ним зобов`язань за договором оренди землі щодо внесення орендної плати за період з 2016 року до 2019 року включно. 
Отже, суд першої інстанції, правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені у апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи не врахував усіх доводів відповідача не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуване судове рішення містить висновки щодо сукупності доказів, оцінки цих доказів, визначення правовідносин, що виникли між сторонами, та застосування норм матеріального і процесуального права, відповідають вимогамЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_3  -  ОСОБА_4  - залишити без задоволення. 
Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення 
складено 21 вересня 2020 року