Справа № 148/451/19
Провадження № 22-ц/801/1105/2020
Категорія: 32
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року	Справа № 148/451/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Денишенко Т. О.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницька птахофабрика» про визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 13 березня 2020 року (дата складення повного тексту рішення 18 березня 2020 року), – 

встановив:

04 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за якими просила визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб № 648 від 15 березня 2016 року, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінницька птахофабрика» (далі ТОВ «Вінницька птахофабрика»).
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ВН № 006416 від 08 лютого 2003 року їй належить земельна ділянка площею 1,84 га, розташована на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначена для ведення особистого селянського господарства. 15 березня 2016 року сторони уклали щодо цієї земельної ділянки договір емфітевзису строком на 49 років, за яким земельна ділянка надається в користування для будівництва та обслуговування внутрішньогосподарських об`єктів, а саме бригади вирощування курчат бройлерів, таким чином було протиправно змінено цільове призначення земельної ділянки. Крім того, вказувала, що фактично оспорюваний договір є договором про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій). 
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 березня 2020 року у позові відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що розведення птиці (здійснення птахівництва) сільськогосподарськими підприємствами та використання ними пташників і допоміжних для цього споруд на земельних ділянках для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідає їх цільовому призначенню. Землекористувачі мають право споруджувати виробничі та інші будівлі та споруди, а власник земельної ділянки має право дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Суд вважав, що на землях товарного сільськогосподарського призначення можливо будувати та використовувати пташники та допоміжні до них споруди, за умови додержання вимог законодавства та стандартів щодо такого будівництва, а також за умови згоди на це власника земельної ділянки, передбаченої у відповідному договорі. Така згода була надана ОСОБА_1 в пункті 1.2 договору.
Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що умови договору були виконані сторонами, зокрема за заявою ОСОБА_1 від 02 лютого 2016 року їй була виплачена орендна плата за весь період дії договору на перед, а 29 серпня 2016 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Звертала увагу, що умови оспорюваного договору емфітевзису суперечать вимогам частини третьої статті 410 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про обов`язок землекористувача ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації. Звертала увагу, що через необізнаність у юридичній термінології помилялась щодо правової природи підписаного договору.
ТОВ «Вінницька птахофабрика» подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії І-ВН № 006416 від 08 лютого 2003 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1,84 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначеної для ведення особистого селянського господарства (а. с. 7).
15 березня 2016 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Вінницька птахофабрика» договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб №648, за яким власник надає, а землекористувач приймає в користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з метою виробництва сільськогосподарської продукції, розміщення та будівництва внутрішньогосподарських об`єктів сільськогосподарського призначення. Власник передає землекористувачу (емфітевту) право цільового використання цієї земельної ділянки (емфітевтичне право) (пункт 1.1.). Земельна ділянка надається в користування для будівництва та обслуговування внутрішньогосподарських об`єктів, а саме бригади з вирощування курчат бройлерів (пункт 1.2.). Договір укладено на 49 років (пункт 3.1.) (а. с. 4 – 5).
02 червня 2016 року ОСОБА_1 подала директору філії «Комунальний комплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика» заяву про сплату орендної плати за весь час дії договору – 49 років шляхом перерахунку на її розрахунковий рахунок (а. с. 20).
06 липня 2016 року орендна плата в розмірі 158292 грн 39 к. була перерахована ОСОБА_1 (видатковий касовий ордер на а. с. 19).
29 серпня 2016 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб № 648 від 15 березня 2016 року, якою виклали пункти 2.2. та 4.1. у новій редакції, визначивши, зокрема нормативну грошову оцінку земельної ділянки в сумі 66883 грн 09 к. та установили, що орендна плата не може бути меншою ніж 6 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки і сплачується одноразово за 49 років користування земельною ділянкою в розмірі 196636 грн 51 к. із розрахунку 4012 грн 99 к. за кожен рік.
У листі Відділу у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 12 квітня 2019 року зазначено, що при друкові бланку державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 була допущена технічна помилка в цільовому призначенні земельної ділянки – зазначено: для ведення особистого селянського господарства, замість – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з розпорядженням Тульчинської районної державної адміністрації№ 548-р від 08 лютого 2002 року.
Підставою недійсності правочину є, зокрема невідповідність його змісту актам цивільного законодавства в момент вчинення правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Згідно з частиною першою статті 19 Земельного кодексу України (далі ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:
а) землі сільськогосподарського призначення;
б) землі житлової та громадської забудови;
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
г) землі оздоровчого призначення;
ґ) землі рекреаційного призначення;
д) землі історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду;
ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (частина перша статті 22 ЗК України).
Відповідно до Класифікатора видів економічної діяльності, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 11 жовтня 2010 року № 457 розведення птиці є видом економічної діяльності , що входить до групи видів економічної діяльності «тваринництво».
Отже, оскільки розведення птиці є видом товарного сільськогосподарського виробництва, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що розміщення на земельній ділянці позивачки відповідної виробничої інфраструктури, зокрема бригади з вирощування курчат бройлерів не є зміною цільового призначення земельної ділянки.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на таке.
Відповідно до частини шостої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
В схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі – «non ІНФОРМАЦІЯ_1 » (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Очевидно, що дії позивачки, яка при укладенні договору емфітевзису своїм підписом засвідчила те, що земельна ділянка передається саме для розміщення та будівництва внутрішньогосподарських об`єктів сільськогосподарського призначення, а саме бригади з вирощування курчат бройлерів, отримала орендну плату за весь період користування земельною ділянкою наперед, 29 серпня 2016 року уклала додаткову угоду до оспорюваного договору, якою було збільшено розмір орендної плати, а згодом пред`являє позов про визнання договору емфітевзису недійсним, посилаючись зокрема на те, що внаслідок будівництва на земельній ділянці відповідної виробничої інфраструктури змінилось цільове призначення земельної ділянки та погіршилися її якісні характеристики, суперечить її попередній поведінці.
Апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір емфітевзису суперечить приписам частини третьої статті 410 ЦК України про обов`язок землекористувача ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.
Розміщення виробничої інфраструктури тваринництва на земельній ділянці можна вважати неефективним її використанням лише у випадку доведення, що внаслідок такого розміщення (будівництва) знижується вартість земельної ділянки як активу. Натомість, більшість видів інвестиційної діяльності, в тому числі створення об`єктів виробничої інфраструктури тваринництва, зазвичай має позитивний вплив як на приватний інтерес власника земельної ділянки через підвищення її вартості як активу, так і на публічний інтерес.
Так частина перша статті 17 Конституції України захист економічної безпеки України визначає серед найважливіших функцій держави та справою всього Українського народу, а частина друга статті 11 Закону України «Про інвестиційну діяльність» установлює, що інвестиційна діяльність в агропромисловому комплексі є такою, що здійснюється для задоволення найбільш важливих суспільних потреб, для якої державою створюються пільгові умови.
Надання переваги у захисті прав землевласника без відповідного забезпечення права землекористувача, який здійснив інвестиційні вкладення у відповідну земельну ділянку, на сталість землекористування відповідно до умов договору загрожує не лише приватним інтересам землекористувача, але й публічним інтересам, зокрема, у сталому розвитку національної економіки, громадянського суспільства і держави для забезпечення зростання рівня та якості життя населення (частина третя статті 3 Закону України «Про національну безпеку України»).
Отже, виходячи зі встановленого статтею 12 ЦПК України принципу змагальності цивільного судочинства, за змістом якого обов`язок доведення обставин покладається на сторону, яка на ці обставини посилається (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України), саме позивачка мала на підставі належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, довести, що внаслідок будівництва на її земельній ділянці внутрішньогосподарських об`єктів сільськогосподарського призначення, а саме бригади з вирощування курчат бройлерів, земельна ділянка як об`єкт цивільно-правового обороту зазнала негативного впливу (зниження ринкової вартості, інвестиційної привабливості тощо), або ж таке будівництво призвело до погіршення екологічної ситуації.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка через юридичну необізнаність помилялась щодо правової природи вчиненого правочину на увагу не заслуговують, тому що: по-перше вчинення оспорюваного договору під впливом помилки не було заявлено як правова підстава позову; по-друге помилка щодо правової природи правочину, а також внаслідок власного недбальства не може бути підставою для визнання його недійсним відповідно до частини другої статті 229 ЦК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України апеляційний суд, –
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст постанови складено 06 серпня 2020 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                               Т. О. Денишенко