ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23499/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 липня 2020 року                                                                     м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                   Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                       Бєлової Л.В., Костюк Л.О.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач/ ГУ ПФУ у м. Києві), в якому просить суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонд України в м. Києві щодо призначення, нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - ОСОБА_1 , виходячи з розміру грошового утримання судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, на підставі довідки про суддівську винагороду від 04 квітня 2019 року №95/0421/19 у розмірі 82% грошового утримання відповідного судді;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці  відповідно до ст.ст. 137, 142 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ у розмірі 82% грошового утримання відповідного судді з 05 квітня 2019 року, виходячи з розміру грошового утримання 172890,00 грн. без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2020 р. позов задоволено. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення, нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )  щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошового утримання судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання на підставі довідки про суддівську винагороду від 04 квітня 2019 року №95/0421/19. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці  відповідно до ст.ст. 137, 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ у розмірі 82% грошового утримання відповідного судді з 05 квітня 2019 року, виходячи з розміру грошового утримання 172890,00 грн. без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням раніше виплачених сум.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає фактичним обставинам у справі, винесеним із порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що підстав для врахування довідки від 04.04.2019 р. № 95/0421/19 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання суддів у відставці немає.
Позивачем подана заява, в якій вона просить розглядати справу за наявними в матеріалах справи доказами, оскільки подання відзиву на апеляційну скаргу є правом, а не обов`язком сторони.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2020 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Вищої ради правосуддя від 26 березня 2019 року №928/о/15-19 ОСОБА_1 звільнена з посади судді Київського апеляційного суду у відставку.
Наказом в.о. голови Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року №315-ОС, 03 квітня 2019 року ОСОБА_1 відраховано зі штату Київського апеляційного суду у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 26.03.2019 №928/0/15-19.
ОСОБА_1 09 квітня 2019 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України  в м. Києві із заявою та доданими документами про призначення довічного грошового утримання судді у відставці.
Листом від 06.09.2019 №197006/03 Головне управління Пенсійного фонду України  в м. Києві повідомило позивача про призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з урахуванням довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 04.04.2019 №96/0421/19.
Поряд з цим, у вказаному листі позивачу відмовлено у врахуванні при призначенні довічного грошового утримання довідки від 04.04.2019 №95/0421/19, оскільки у поданій довідці від 04.04.2019 №95/0421/19 зазначено суддівську винагороду, яка виплачується судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення. Оскільки позивач не працювала на посаді щонайменше три роки з дня прийняття відносно неї рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання, то позивачу слід визначати розмір такого грошового утримання відповідно до абзацу 2 пункту 25 розділу ХІІ Закону від 02.06.2016 № 1402-VIII    в розмірі 80% суддівської винагороди за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI.  
Вважаючи таку відмову Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо призначення довічного грошового утримання судді у відставці з підстав, викладених у листі від 06.09.2019 №197006/03, протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач набула право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до норм, визначених ст. 142 Закону № 1402-VIII, як суддя, який успішно пройшов кваліфікаційне оцінювання, при цьому розмір такого грошового утримання становить 82 % від суддівської винагороди.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно із статтею 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. 
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Пунктом 25 розділу 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим    Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим    Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим    Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України передбачено право судді на звільнення у відставку на підставі заяви про відставку.
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.
Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.
Як вказано Конституційним Судом України у рішенні від 11.10.2005 № 3-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
Також Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) вказано, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).
Відповідно до положень статті 112,  116 Закону № 1402 суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».
Суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.
Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років.
Як вбачається з матеріалів справи, стаж роботи ОСОБА_1 складає 36 років 9 місяців 13 днів.
На виконання вимог статті 126 Конституції України ОСОБА_1 подано 28.02.2019 до Вищої ради правосуддя заяву про звільнення з посади судді у відставку, у зв`язку з досягненням 27 березня 2019 року 65 років.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 26.03.2019 №928/0/15-19 звільнено ОСОБА_1 з посади судді у відставку та відповідно до наказу Київського апеляційного суду від 04.04.2019 №315-ОС відраховано зі штату цього суду.
Як зазначалось, право на отримання довічного грошового утримання відповідно до норм, визначених Законом № 1402-VIII, мають судді за умови успішного проходження ними кваліфікаційного оцінювання.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 успішно пройшла кваліфікаційне оцінювання та підтвердила здатність здійснювати правосуддя у суді апеляційної інстанції відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 02.06.2016 № 313/КО-16.
Відповідач у своєму листі та відзиві на позовну заяву стверджує, що оскільки з моменту проходження кваліфікаційного оцінювання позивач пропрацювала на посаді судді Київського апеляційного суду менше ніж 3 роки, передбачених вимогами Закону № 1402-VIII, у неї відсутні підстави для здійснення обчислення грошового утримання позивача на підставі поданих ним документів.
Разом з тим, суд першої інстанції вірно не погодився з такими твердженнями відповідача, оскільки з огляду на вищевикладене суд зазначає, що фактично позивач не мала можливості з незалежних від її волі причин (досягнення 65 років) продовжувати здійснювати свої повноваження та, як наслідок, пропрацювати три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання.
Законодавець не врахував того випадку, що судді, яким на час проходження кваліфікаційного оцінювання виповнилось 62 роки не зможуть відпрацювати три роки. При цьому, нормами Закону також не встановлено, що досягнення 62 років на час призначення кваліфікаційного оцінювання судді може бути перешкодою для допуску до його проведення, успішного проходження та подальшої роботи.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. справа № 1-15/2018 (4086/16) у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зокрема визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення  розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII  зі змінами:
- пункту 7 "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України;
- пункту 14 "судді Верховного Суду України";
- пункту 25.
В своєму рішенні Конституційний Суд України зазначив, що з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) випливає поняття «якість закону», що означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «C. Дж. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, пункт 170).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення і застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, пункти 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, пункт 65).
У  Рішенні Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010  вказано, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Самостійність, що означає її інституційну відокремленість від органів законодавчої та виконавчої влади, неприпустимість впливу останніх на виконання суддями їх професійних функцій, у тому числі й у спосіб не обумовленої суспільними прагненнями законодавчої реорганізації, зміни системи судоустрою. Належно виконувати свою конституційну функцію щодо здійснення правосуддя в Україні (частина перша  статті 124 Конституції України) може лише незалежна, позаполітична судова влада, складовою якої є закріплені Конституцією України суди.
Європейська Комісія „За демократію через право" (Венеційська Комісія) у своїх висновках висловила позиції стосовно того, що під час прийняття нової конституції її перехідні положення не повинні використовуватися як спосіб припинення повноважень осіб, обраних чи призначених за раніше чинною конституцією; звільнення всіх суддів, крім виключних випадків, таких як порушення конституційної тяглості, не відповідає європейським стандартам та принципу верховенства права; замінити всіх суддів неможливо без шкоди для безперервності відправлення правосуддя (пункт 111 Висновку щодо Закону CLXII 2011 року про правовий статус та винагороду суддів та Закону CLXI 2011 року про організацію та адміністрування судів Угорщини від 16-17 березня 2012 року, пункт 37 Висновку щодо проєкту змін до Конституції України в частині правосуддя від 23-24 жовтня 2015 року).
Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4  частини шостої статті 126 Конституції України).
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий  підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).
Визначені  Конституцією  та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци  п`ятий,  шостий  підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).
Конституційний Суд України зазначає, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.
Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесятип`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом  № 1402.
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.
Отже, запровадження згідно із положеннями  пункту 25  розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням  частини першої  статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.
Слід зазначити, що розмір суддівської винагороди та залежний від цього параметру величині розміру довідного щомісячного утримання судді у відставці підлягає охороні за статтею 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав особи та основоположних свобод 1950 року, Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів»  та Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд».
Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу зазначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що встановлені вище обставини свідчать про обмеження соціальних гарантій судді, передбачених Конституцією    і законами України, оскільки свідчать про дискримінацію за віком щодо позивача як судді.
Як вбачається з пенсійної справи, позивачем 09 квітня 2019 року, разом із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці подано усі необхідні документи, перелік яких передбачений пунктом 1 розділу III Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого  постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1.
Крім того, у зв`язку із зміною розміру заробітної плати діючого судді, позивачем відповідачу подано довідку від 04.04.2019 №95/0421/19 про те, що станом на 03.04.2019 суддівська винагорода, яка враховується при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці складає 172 890,00 грн. 
З урахуванням наведеного вище, позивач набула право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до норм, визначених статтею 142 Закону № 1402-VIII, як суддя, який успішно пройшов кваліфікаційне оцінювання, при цьому розмір такого грошового утримання становить 82 % від суддівської винагороди.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення, нарахування та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошового утримання судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання та про наявність правових підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити, нарахувати та виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до статей 137, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII у розмірі 82% суддівської винагороди відповідного судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, починаючи з 05.04.2019, виходячи з розміру грошової винагороди судді 172 890 грн без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням раніше виплачених сум. Колегія суддів погоджується із такими висновками.
Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в запереченні на позовну заяву, з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. 
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 257, 260, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      О.М. Кузьмишина

Судді:                                                                                          Л.В. Бєлова

                                                                                                    Л.О. Костюк