Постанова
Іменем України                                       
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 733/498/17
провадження № 61-7851св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Парафіївська селищна рада Ічнянського району Чернігівської області, Іваницький дошкільний навчальний заклад «Сонечко» Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області,
третя особа - відділ освіти Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області та Іваницького дошкільного навчального закладу «Сонечко» Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 червня 2017 року            у складі Карапиш Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області          від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К.,          Страшного  М. М., Шарапової О. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2002 року її було прийнято на посаду вихователя дитячого садка «Сонечко», який у подальшому перейменовано на Іваницький дошкільний навчальний заклад «Сонечко» Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області (далі - Іваницький ДНЗ «Сонечко»).
17 лютого 2017 року вона звернулась до завідуючої Іваницького                        ДНЗ «Сонечко» із заявою про звільнення за угодою сторін із 03 березня       2017 року. Проте 28 лютого 2017 року вона подала заяву щодо відкликання своєї попередньої заяви про звільнення з 03 березня 2017 року та дізналась, що наказом Іваницького ДНЗ «Сонечко» від 23 лютого 2017 року її було звільнено із займаної посади з 03 березня 2017 року на підставі частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін.
Вказувала на те, що наказ про звільнення її з роботи є незаконним, оскільки заяву про звільнення вона написала під психологічним тиском керівника закладу в зв`язку з неприязними відносинами з останньою, а відсутність її волевиявлення на звільнення підтверджується її заявою про відкликання заяви про звільнення, отже, її звільнення на підставі частини першої статті 36 КЗпП України відбулось із порушенням норм трудового законодавства України.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1  просила скасувати наказ про її звільнення, поновити її на посаді вихователя Іваницького ДНЗ «Сонечко» та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
 
Ухвалами Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017  року до участі у справі залучено Іваницький ДНЗ «Сонечко» як співвідповідача, а відділ освіти, молоді та спорту Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області - як третю особу.

 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 вересня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано наказ завідувача Іваницького ДНЗ «Сонечко» від 23 лютого         2017 року № 11 про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України із                      03 березня 2017  року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя Іваницького ДНЗ «Сонечко»                з 03 березня 2017 року.
Стягнуто з Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 13 540,75 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 березня до 30 червня 2017 року включно.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при звільненні позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відповідач допустив порушення норм трудового законодавства України,             а саме звільнив позивача за відсутності волевиявлення останньої на звільнення.
Також суди дійшли висновку про те, що позивач довела, що в Іваницького ДНЗ «Сонечко» створено умови, які унеможливили виконання позивачем своїх трудових обов`язків
При відсутність волевиявлення позивача на звільнення з роботи за угодою сторін свідчить її заява про відкликання заяви про звільнення, яка неправомірно відхилена роботодавцем. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У жовтні 2017 року Парафіївська селищна рада Ічнянського району Чернігівської області та Іваницький ДНЗ «Сонечко» подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову               у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у порушення вимог статті 31 ЦПК України після початку судового розгляду прийняв до розгляду змінений предмет позову, а саме щодо вимог позивача про скасування наказу про звільнення. Також суд першої інстанції допустив порушення    статті 157 ЦПК України щодо строку розгляду справи, у порушення вимог статті 58 ЦПК України взяв до уваги докази, що не стосуються обставин справи.   
Крім того, після ухвалення судом першої інстанції рішення відповідачі дізнались, що суддя Карапиш Т. В., яка розглядала справу у суді першої інстанції, є близькою родичкою позивача (троюрідна сестра чоловіка позивача - ОСОБА_2 ), що є підставою для обов`язкового самовідводу судді.
Також суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , не врахував, що при припиненні трудового договору за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, на відміну від звільнення працівника за власним бажанням, відкликання працівником заяви про звільнення не передбачено. Між позивачем та роботодавцем відсутня згода щодо анулювання домовленості про звільнення позивача за  угодою сторін.
Також з боку роботодавця був відсутній примус до написання позивачем заяви про звільнення, заява про звільнення за угодою сторін написана позивачем з власної ініціативи.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Також у березні 2018 року відзив на касаційну скаргу подав відділ освіти Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних        і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху для усунення виявлених недоліків, зокрема надання належним чином завіреної копії ухвали суду апеляційної інстанції та оригіналу квитанції про доплату судового збору.
 
У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на виконання ухвали суду надійшли матеріали для усунення недоліків касаційної скарги.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ матеріали провадження за касаційною скаргою Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області та Іваницького дошкільного навчального закладу «Сонечко» Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справиіз суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Наказом Іваницького ДНЗ «Сонечко» від 15 травня 2002 року № 1 ОСОБА_1 призначено на посаду вихователя цього закладу.
 
17 лютого 2017 року ОСОБА_1 подала на ім`я завідуючої вказаного закладу ОСОБА_3 заяву про звільнення за власним бажанням.
 
У цей же день, 17 лютого 2017 року, ОСОБА_1 на зміну заяви про звільнення за власним бажанням подала заяву про її звільнення за угодою сторін                   з 03 березня 2017 року. Цю заяву прийнято й зареєстровано завідуючою      ОСОБА_3 та погоджено з головою Парафіївської селищної ради того ж дня.
 
Наказом Іваницького ДНЗ «Сонечко» від 23 лютого 2017 року № 11                 ОСОБА_1 звільнено з посади вихователя на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін з 03 березня 2017 року.
 
З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 27 лютого 2017 року, але від підпису про ознайомлення з ним відмовилася, що засвідчено завгоспом закладу ОСОБА_4 у тексті цього наказу.
 
28 лютого 2017 року ОСОБА_1 на ім`я завідуючої Іваницького ДНЗ «Сонечко»     ОСОБА_3 подала заяву про відкликання її заяви про звільнення від 17 лютого 2017 року, посилаючись на те, що заява про звільнення за угодою сторін написана нею у зв`язку з наміром змінити місце проживання, проте за сімейних обставин переїзд став неможливий. Цю заяву прийнято та зареєстровано завідуючою ОСОБА_3 і залишено без задоволення.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений      у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови                 у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
 
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
 
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
 
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
 
Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 03 березня 2017 року та згоди відповідача на її звільнення шляхом видачі відповідного наказу.
 
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
 
Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
 
Приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
 
Отже, анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника.
 
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 та у постановах Верховного Суду: від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18) та від 27 травня 2020 року у справі                         № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).
 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування згоди відповідача на анулювання домовленості про звільнення позивача за угодою сторін, а подана позивачем 28 лютого 2017 року заява про відкликання попередньої заяви про звільнення, тобто вже після винесення наказу про звільнення, не може вважатися спільним волевиявленням працівника та роботодавця на анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін.
 
Отже, відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не може бути підставою для її поновлення на роботі.
 
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1                зверталася до суду або до компетентних органів із заявами чи скаргами про порушення роботодавцем законодавства про працю відносно неї як працівника.
 
Враховуючи те, що підстав для поновлення позивача на роботі немає, колегія суддів доходить висновку і про відсутність підстав для задоволення похідної позовної вимоги - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права, а саме про те, що суддя Карапиш Т. В., яка розглядала справу у суді першої інстанції, є близькою родичкою позивача (троюрідна сестра чоловіка позивача - ОСОБА_2 ), що є підставою для обов`язкового самовідводу судді, не підтверджені документальними та іншими доказами.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково                           і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з  ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 .              
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області та Іваницького дошкільного навчального закладу «Сонечко» Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області задовольнити.
 
Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 червня     2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 вересня 2017 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області та Іваницького дошкільного навчального закладу «Сонечко» Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області, третя особа - відділ освіти Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк