УХВАЛА

22 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  908/1541/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицької Н. О. - головуючого, Могила С. К., Случа О. В.,
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
за участю представників:
позивача - Бєлєвцової О. С. (адвокат), 
відповідача - Кузнєцова І. С. (адвокат), 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування"
на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі
за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК"
про стягнення 1 198 151,41 грн пені,

ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (далі - АК   "Укргазвидобування") звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" (далі - ТОВ "МІК") про стягнення 1 198 151,41 грн пені.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "МІК" несвоєчасно виконало зобов`язання за договором поставки (закупівлі товару за власні кошти) від 18.05.2018 № УВГ9233/30-18, чим порушило пункти 5.1, 5.2, підпункт 6.3.1 пункту 6.3 цього договору, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 198 151,41 грн пені.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 у справі №   908/1541/19 (суддя Горохов І. С.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 (Верхогляд Т. А. - головуючий, судді Чередко А. Є., Паруснікова Ю. Б.) позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ "МІК" на користь АТ "Укргазвидобування" пеню у сумі 59   907,57 грн та 17 972,27 грн судового збору; у задоволенні позову в частині стягнення пені у сумі 1 138 243,84 грн відмовлено.
Рішення мотивовано наявністю підстав для зменшення нарахованої позивачем пені за порушення відповідачем строку виконання зобов`язання за договором поставки (закупівлі товару за власні кошти) від 18.05.2018 № УВГ9233/30-18.
Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції зазначив, що ТОВ "МІК" обставини порушення строків поставки не заперечує. Надані ним пояснення та докази щодо настання випадку (казусу), форс-мажорних обставин, за наявності яких він порушив зобов`язання, суд відхилив як помилкові. Однак, відповідно до положень частини 1 статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд зменшив розмір пені, оскільки зобов`язання по поставці товару відповідачем виконано в повному обсязі, оплата за товар, по якому мало місце прострочення поставки, надійшла від позивача після отримання товару, передплату за цей товар позивач не здійснював, відповідач за власні кошти забезпечив виконання замовлення, докази того, що позивач зазнав збитків або шкоди, відсутні, більша частина товару поставлена з незначним простроченням. 
Щодо строку подання клопотання про зменшення пені місцевий господарський суд, посилаючись на положення пункту 3 частини 1 статті 42, частини 3 статті 80, частини 2 статті 161, статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України ) зазначив, що норми ГПК України не містять вимог щодо строку подання клопотання про зменшення пені. Відсутні також і будь-які вимоги щодо необхідності одночасного подання клопотання разом з відзивом на позовну заяву. 
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 і постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі № 908/1541/19 АК "Укргазвидобування" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить зазначені рішення та постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ТОВ "МІК" на користь АК "Укргазвидобування" пеню у сумі 1 138 243,84 грн, у решті рішення та постанову - залишити без змін. 
За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020). 
31.08.2020 ТОВ "МІК" подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову та рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 295 ГПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Згідно зі статтею 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оскільки ТОВ "МІК" подало відзив на касаційну скаргу після спливу строку, встановленого в ухвалі Верховного Суду від 31.07.2020 про відкриття касаційного провадження та ураховуючи заяву АК "Укргазвидобування" про застосування наслідків пропуску процесуальних строків від 08.09.2020, Верховний Суд дійшов висновку про залишення зазначеного відзиву без розгляду на підставі статей 118, 295 ГПК України.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 15.07.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020).
Відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами   1, 3 статті 310 цього Кодексу.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з   08.02.2020) у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.
Ухвалою Верховного Суду від   31.07.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №   908/1541/19, призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні 22.09.2020.
Зазначену ухвалу аргументовано тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті   287 ГПК України, і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 233 ГК України, частини 3 статті 551 ЦК України, неправильному тлумаченні норм матеріального права, статей 6, 193, 216, 217, 218 ГК України та статей 6, 204, 550, 624, 627, 629 ЦК України, а також порушені норм процесуального права статей 2, 7, 13, 236, 238 ГПК України.
Так, скаржником наголошено, що під час ухвалення оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 14.09.2016 у справі № 6-473цс16, від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17, від 02.07.2019 у справі №   910/15484/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18, від 06.06.2018 у справі № 902/306/16, від 15.08.2018 у справі № 910/11049/17, від 13.06.2019 у справі №   917/562/18, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 27.01.2020 у справі №   916/469/19.
Разом із тим, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у    справі №   908/1541/19 з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту   1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності у різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від   06.09.2017 у   справі № 910/3040/16.
При цьому як судові рішення у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, належить розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Верховний Суд, проаналізувавши судові рішення, висновки в яких, на думку скаржника, не були враховані судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови, встановив таке.
Зменшуючи розмір пені та штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання за договором поставки (закупівлі товару за власні кошти) від 18.05.2018 № УВГ9233/30-18 у справі № 908/1541/19, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходили з того, що у статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання, а не бути непомірним тягарем і джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. 
Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини 3 статті 551 ЦК України дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
У цій справі за встановлених обставин: зобов`язання з поставки товару за договором відповідачем виконано в повному обсязі, а незначні порушення договірних зобов`язань не мали негативних наслідків для позивача та не порушили його майнові інтереси; причини порушення строків поставки не залежали від відповідача; відсутність доказів, які підтверджують понесення позивачем збитків у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань; згідно з наданим відповідачем балансом підприємства на 31.12.2018 за період 01.01.2018 до 01.01.2019 останнє мало збиток у показниках фінансової звітності (рядок 1420 балансу) - на початок звітного періоду нерозподілений прибуток (непокритий збиток) склав 397 977 тис. грн, а на кінець звітного періоду цей показник склав 397 278 тис. грн (за даними рядку 1420 балансу на 30.06.2019 за період з 01.01.2019 до 30.06.2019 на початок звітного періоду нерозподілений прибуток (непокритий збиток) склав 397 278 тис. грн, а на кінець звітного періоду цей показник склав 369 619 тис. грн); розмір нарахованої позивачем пені є досить великим, а фінансовий стан відповідача, на відміну від фінансового стану позивача, є незадовільним; ТОВ "МІК" виконує значний обсяг замовлень для державних потреб та співпрацює з Міністерством оборони України, Національною поліцією України та Національною гвардією України; продукція, що постачається товариством, спрямована на забезпечення військ у тому числі, що знаходяться у зоні проведення ООС (АТО) на сході України, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, зменшив розмір пені до 59 907,57 грн.
Водночас, у справі № 917/562/18, на неврахування висновків у якій посилається заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд, скасовуючи постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 та залишаючи в силі рішення Господарського суду Полтавської області від 11.09.2018, яким позов АТ "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислового управління "Полтавагазвидобування" до ТОВ "Торговий Дім АвтоКрАЗ" про стягнення 1   180   297,97 грн пені та штрафу за договором поставки автокрану КС-55713-01 на шасі КрАЗ - 65053-05 від 03.04.2017 задоволено, зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій не підлягає задоволенню, оскільки клопотання не обґрунтоване будь-якими доказами, відповідач не довів, що розмір стягуваної неустойки є надмірно великим в порівнянні зі збитками кредитора, що розмір неустойки може дійсно суттєво вплинути на майновий стан відповідача. 
У справі № 910/6046/16 за позовом 7 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Тітал" за участю прокуратури Київської області про стягнення 17 097 161,40 грн за договору №   54 від 02.12.2015, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. Вказав, що суд апеляційної інстанції повно перевірив та надав оцінку усім доводам відповідача щодо наявності обставин для зменшення розміру штрафних санкцій, за наслідком чого дійшов обґрунтованого висновку про те, що останнім не надано сертифікату Торгово-промислової палати України, що засвідчує настання у цьому випадку стверджуваних відповідачем форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а інші доводи висновків про відсутність підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій не спростовують та відхилені як необґрунтовані. 
У постанові від 16.10.2018 суд касаційної інстанції, залишаючи в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 у справі №   910/22964/17, зазначив, що судом апеляційної інстанції належним чином перевірено та надано оцінку усім доводам відповідача щодо наявності обставин для зменшення розміру штрафних санкцій, за наслідком чого апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій на підставі наведених норм, не надано доказів звернення до позивача про внесення змін до договору та зменшення розміру штрафних санкцій, а заявлена сума штрафних санкцій з огляду на загальну вартість укладеного договору та суму невиконаного зобов`язання не може бути розцінена судом як надмірно велика перед розміром збитків.
Отже, у справах № 917/562/18, № 910/6046/16, № 910/22964/17, на відміну від справи № 908/1541/18, яка розглядається, було відмовлено у зменшенні пені та штрафу за умови встановлення судами відсутності обставин для її зменшення.
Зменшення розміру пені та штрафу є правом суду і було ним реалізоване у справі № 908/1541/19 за наслідками оцінки обставин справи, які не є подібними з встановленими обставинами у справах № 917/562/18, № 910/6046/16, №   910/22964/17.
Безпідставним є посилання скаржника і на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17.
Зокрема, у справі № 910/15484/17 за позовом ПрАТ "Ерлан" до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" про розірвання договору, Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2018, дійшла висновку про відсутність умов для розірвання спірних договорів, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 652 ЦК України за встановлених судами попередніх інстанцій обставин. Також вказала, що посилаючись на наявність підстав розірвання іпотечного договору з огляду на положення частини 2 статті 651 ЦК України, позивач об`єднав у позові вимоги, які заявляються за різних підстав, не навівши при цьому обставин, які б підтверджували істотне порушення іпотечного договору другою стороною - Національним Банком України.
Отже, правовідносини у справі № 910/15484/17, на яку посилається скаржник та у справі № 908/1541/19, що переглядається, не є подібними, оскільки різняться за предметом позову, підставами позову та правовим регулюванням спірних правовідносин.
Стосовно наведених у касаційній скарзі посилань скаржника на висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 24.01.2019 у справі № 910/5625/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19 та Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016 у справі № 6-473цс16, Верховний Суд зазначає, що скасування судового рішення у справі і направлення справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору і формування остаточних правових висновків суду у відповідній справі. 
Не можна взяти до уваги також і посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18, від 06.06.2018 у справі №   902/306/16, від 15.08.2018 у справі № 910/11049/17 з огляду на таке. 
Так, у справі №   910/2376/18 позовні вимоги стосуються розірвання з 05.01.2018 договору оренди газопроводів та споруд №14/1289/04 від 01.10.2004 (далі - договір оренди №14/1289/04), укладеного між сторонами у справі. Водночас, питання зменшення пені не розглядалося. 
У справі № 902/306/16 предметом позову є визнання пунктів 2.2.-2.5., 7.2 А), 7.2 Б), 7.2 В) договору поставки № 07/05-01 від 07.05.2014 на умовах товарного кредиту недійсними.
У судових рішеннях у справі № 910/11049/17 суди встановили відсутність у цьому випадку правових підстав для стягнення з відповідача спірної суми пені, оскільки порушення строків поставки виробів за контрактом від 29.12.2015 сталося із незалежних від відповідача причин, за наявності обставин, які мають надзвичайний характер, що підтверджується висновком ТПП України від 28.11.2016 у зв`язку із чим відмовили у задоволенні позовних вимог. 
Таким чином, зазначені постанови свідчать, що предмет і підстави позовів, зміст позовних вимог, установлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у справах № 910/2376/18, №   902/306/16, №   910/11049/17 є відмінними від предмета, підстав позову, змісту позовних вимог та обставин у справі №   908/1541/19, правовідносини у цих справах є різними, позивачі зверталися до суду за захистом різних прав.
Отже, після відкриття касаційного провадження у справі №    908/1541/19 суд касаційної інстанції встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17, від 02.07.2019 у справі №   910/15484/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18, від 06.06.2018 у справі № 902/306/16, від 15.08.2018 у справі № 910/11049/17, від 13.06.2019 у справі №   917/562/18, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 27.01.2020 у справі №   916/469/19 та постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-473цс16 на які послався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у справі №   908/1541/19.
Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних рішенні та постанові, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням різних фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ   "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі № 908/1541/19.
Стосовно доводів касаційної скарги про порушення судами положень статей 6, 19, 174, 179-181, 193 ГК України, частини 1 статті 230 ГК України, частини 4 статті 231 ГК України, статті 233 ГК України, статей 6, 204, 550, 551, 624, 627, 629 ЦК України, то необхідно зазначити, що касаційна скарга переглядалася саме з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.
Щодо посилання позивача на пункти 2, 3 частини 1 статті 287 ГПК України, як на підставу касаційного оскарження судових рішень у справі, то ці пункти не визначають підстав касаційного оскарження судових рішень, а встановлюють перелік ухвал суду першої інстанції і суду апеляційної інстанції, на які учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).
Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від    27.11.2018 у   справі №   910/4647/18).
Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.
Керуючись статтями   234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі № 908/1541/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Н.   О.   Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

                                                                                          О. В. Случ