ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2020 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №495/9169/17
Апеляційне провадження №22-ц/813/6287/20  
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача – адвокат Грубнік Віталій Іванович,
відповідач – ОСОБА_2 ,
представник відповідача – адвокат Царенко Олександр Олександрович,
розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 лютого 2020 року, постановлене під головуванням  судді Шевчук Ю.В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором розписки.
Позов мотивовано тим, що 19 листопада 2014 року він передав ОСОБА_2 в позику 6 000 доларів США під зобов`язання повернення коштів до 20 травня 2015 року, передачу коштів підтверджено розпискою. Посилаючись на неповернення позики, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 6 000 доларів США, що еквівалентно 160 800 грн., індекс інфляції у сумі 21 115,61 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 20 травня 2015 року року у сумі 5 291 грн., судові витрати (а.с.2-5,33,52).

Рух справи в суді першої інстанції
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.12).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 грудня 2017 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на автомобіль відповідача «Фольксваген Кади», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 (а.с.18,22-23).
В судовому засіданні 13 березня 2018 року відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, мотиви відмови не навів (а.с.45).
Розгляд справи відкладено на 16 квітня 2018 року, а в подальшому - на 01 червня 2018 року.
01 червня 2018 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача, позов підтримав у повному обсязі (а.с.60). 
ВідповідачОСОБА_2 участі у судовому засіданні не приймав. 
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі (а.с.62-64).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 жовтня 2018 року заочне рішення суду скасовано на підставі заяви представника відповідача ОСОБА_3 , справа призначена до розгляду в загальному порядку (а.с.71-77,113-114).
Представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_2 позов не визнав. Він не заперечував, що розписка про отримання в борг 6 000 доларів США написана ним, проте ОСОБА_1 йому гроші не давав. Зазначив, що розписку написав за посередницькі послуги позивача за допомогу у розшуку його автомобіля. Свої дії обґрунтував тим, що 30 жовтня 2014 року у нього, із застосуванням фізичного насильства та вогнепальної зброї, був відкрито викрадений транспортний засіб «Фольксваген Каді Максі», д/н НОМЕР_2 ; що злочинці примусово утримували його в квартирі, з якої йому вдалось втекти та звернутись до правоохоронних органів із заявою про скоєння відносно нього злочину. Після вивільнення, під час зустрічі з ОСОБА_1 , на якій були присутні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , позивач запропонував йому допомогу у вирішенні питання щодо розшуку його автомобіля, посилаючись на наявність знайомств у певних кругах, з людьми, які можуть допомогти у вирішенні будь-яких питань. Тому розписка була надана ним як гарантія розрахунку за такі послуги у майбутньому з тими людьми, які б допомогли. Через деякий час співробітники поліції у смт.Затока Білгород-Дністровського району Одеської області знайшли викрадений транспортний засіб, який йому було повернуто.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що з огляду на характер правовідносин між сторонами та встановлені фактичні обставини справи, немає підстав для висновку, що відповідач отримав грошові кошти за розпискою від 19 листопада 2014 року, оскільки вказана розписка була ним написана фактично за надання посередницьких послуг по допомозі у пошуку його транспортного засобу.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року по справі №309/3458/14-ц та в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі №524/4946/16-ц (а.с.163-166).
  
Доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі (а.с.178-184). 
Неправильність судового рішення суду мотивував порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт, зазначив, що судом не належним чином досліджено розписку, з якої вбачається про отримання 19 листопада 2014 року ОСОБА_2 у борг на 6 місяців 6 000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 20 травня 2015 року, що у розписці не згадувалось про його ( ОСОБА_1 ) обов`язок розшукувати автомобіль.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 заперечив щодо змісту і вимог апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.193-195).
          У поясненнях на відзив апелянт просить залучити до справи додаткові докази, які, на його думку, свідчать проте, що відповідач заборгував не тільки йому, а й іншим особам, та вводячи суд в оману, намагається через судове рішення не повертати йому грошові кошти (а.с.201-203). 
Згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.368 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.
З урахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів палати з розгляду цивільних справ зменшилась з 48 до 15 суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на характер правовідносин між сторонами та встановлені фактичні обставини справи, немає підстав для висновку, що відповідач отримав грошові кошти за розпискою від 19 листопада 2014 року, оскільки вказана розписка була ним написана фактично за надання посередницьких послуг по допомозі у пошуку його транспортного засобу.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_6 боргу за договором позики в сумі 6 000 доларів США, що еквівалентно 160 800 грн., індекс інфляції у сумі 21 115,61 грн. та 3% річних від простроченої суми за період з 20 травня 2015 року до 02 листопада 2017 року у сумі 5 291,00 грн. на підставі ст.ст.625,1049,1050 ЦК України.
І саме ці вимоги мав вирішити суд першої інстанції.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України частиною  встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Згідно змісту розписки в ній (орфографія та пунктуація автора збережені) зазначено наступне: 
« 
ОСОБА_7 
поспорт КК 111291, взял в
долг на 6 месяцев6000,(шесть
тысяч доларов США) обязуюсь
отдать в назначеный срок а именно
20 мая 2015 Взял долг у ОСОБА_8 .
19 11 2014
В чем и росписы-
ваюсь (подпись) ОСОБА_2 
ОСОБА_4 (подпись)
ОСОБА_5 (подпись)» (а.с.6).
Дослідивши укладену між сторонами розписку, апеляційний суд вважає, що її змістом встановлено:
-факт отримання 19 листопада 2014 року відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 6 000 доларів США саме у борг на 6 місяців;
-обов`язок  ОСОБА_2 повернути грошові кошти ОСОБА_1 до 20 травня 2015 року.
Таким чином, розписка про отримання грошових коштів у борг містить зобов`язання про їх повернення. 
Також судом враховано, що відповідач не заперечував факту написання саме ним зазначеної розписки позивачу, оригінал якої знаходиться у останнього. 
Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань не виконав – грошові кошти не повернув.
Будь-які дані про те, що розписка надана ОСОБА_1 в якості гарантії розрахунку за посередницькі послуги за допомогу у розшуку викраденого автомобіля ОСОБА_2 , наведений вище текст розписки не містить.
Оскільки між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, враховуючи встановлену ст.294 ЦК України презумпцію правомірності правочину, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 частковому задоволенню.
Так, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
За таких обставин вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу у сумі 6 000 доларів США підлягає задоволенню.
Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Виходячи із принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, задоволенню підлягає й вимога ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за період з 20 травня 2015 року до 02 листопада 2017 року у сумі 5 291 грн. Правильність зазначеного розрахунку, наведеного у позовній заяві, відповідачем не спростована та з яким апеляційний суд погоджується.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення.
За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті – 6 000 доларів США, не вбачається правових підстав для застосування до таких грошових зобов`язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.
Тому, позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 на його користь індекс інфляції у сумі 21 115,61 грн. за період з 20 травня 2015 року до 02 листопада 2017 року задоволенню не підлягає.
Заперечення відповідача про отримання у борг від позивача будь-яких коштів, оскільки розписка була ним написана з метою вирішення питання щодо розшуку викраденого у нього транспортного засобу; покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (у присутності яких була написана розписка) про те, що ніяких грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримував до уваги не приймаються.
Так, відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Ураховуючи те, що:
-між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті;
-відповідач не скористався своїм правом оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця (ч.1ст.1051 ЦК України),
-до правоохоронних та судових органів ОСОБА_2 із заявою (позовом) про те, що розписка була написана ним під впливом обману з боку ОСОБА_1 , не звертався; 
-після повернення працівниками поліціії викраденого автомобіля, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення йому розписки не звертався;
-рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником (ч.1ст.1051 ЦК України),
правових підстав для відмови у позові ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.
Посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року по справі №309/3458/14-ц та в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі №524/4946/16-ц, які, на його думку, підтверджують висновки суду у даній справі, є помилковими.
Так, у разі правильного застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року по справі №309/3458/14-ц, суд першої інстанції мав би задовольнити вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, оскільки виходячи з позиції Верховного Суду України, відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, розписка, яка підтверджує факт укладання договору позики, одночасно є підтвердженням факту передачі грошей.
У справі №524/4946/16-ц, яка 08 липня 2019 року переглядалась Верховним Судом, на відміну від даної справи, при дослідженні укладеної між сторонами розписки, не було встановлено факту отримання відповідачем грошових коштів саме у борг та не встановлено обов`язку повернути грошові кошти позивачу. 

Щодо судових витрат
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України та розмір сплаченого позивачем судового збору у сумі 5 000,07 грн., з яких: за подачу позову – 1 872,07 грн. (а.с.1); за подачу заяви про забезпечення позову – 320 грн. (а.с.9), за подачу апеляційної скарги – 2 808 грн. (а.с.176), на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 4 450,06грн.
При цьому, колегія суддів виходила з такого розрахунку.
За позовні вимоги у розмірі 187 206,61 грн. (100%) позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 5 000,07 грн. (100%). 
Позов задоволений на 89 % від суми, що просив стягнути позивач. Отже, 89 % від сплаченого судового збору складає 4 450,06 грн. (89 х 5 000,07/100). 
Крім того, позивач просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу.
Як убачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_1 у цій справі був адвокат Грубнік В.І., який діяв спочатку на підставі довіреності (а.с.19), а згодом за договором про надання правової допомоги від 03 січня 2018 року (а.с.53-55).
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвокат Грубнік В.І. надав суду: орієнтовну суму витрат як додаток 1 до договору від 03 січня 2018 року, підписаний позивачем та його адвокатом, в якій міститься розписка останнього про сплату гонорару 16 квітня 2018 року в розмірі 10 000 грн.; детальний опис робіт, виконаних адвокатом, що міститься у заяві від 03 лютого 2020 року; розрахункові квитанції від 15 липня 2019 року на суму 10 000 грн. та 31 січня 2020 року на суму 9 400 грн., додаткова угода №1 від 30 жовтня 2018 року (а.с.54,159,160,188).
Отримання гонорару адвокатом може підтверджуватись складеним в довільній формі документом (квитанція, довідка, тощо), що узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.
Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування колегія судді виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).  У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, за змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч.4 цієї статті (щодо співмірності) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Суд не наділений повноваженнями зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виключно за клопотанням іншої сторони, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року у справі №910/4881/18, від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18.
Витрати на професійну правничу допомогу позивача у розмірі 29 400 грн. підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи (а.с.54,157,160). Отже, адвокатом Грубнік В.І. надано правничі послуги у справі, які позивачем оплачені. Заява про відшкодування витрат були надані у строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України.
Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, починаючи з 2017 року, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
При цьому колегією суддів враховано відсутність заперечень відповідача з цього питання, загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.
Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 26 166 грн.
При цьому, колегія суддів виходила з такого розрахунку. Позов задоволений на 89 % від суми, що просив стягнути позивач. Всього на правову допомогу позивачем сплачено 29 400 грн. (10 000+10 000+9 400). Отже, 89 % від сплачених витрат на правову допомогу складає 26 166 грн. (89 х 29 400/100), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витратим на загальну суму 30 616,06 грн. (4 450,06+26 166).
Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 лютого 2020 року скасувати.
ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) борг у сумі 6 000 (шість тисяч) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) 3% річних у сумі 5 291 (п`ять тисяч двісті дев`яносто одну) грн.
Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення індексу інфляції.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати у сумі 30 616,06 грн. (тридцять тисяч шістсот шістнадцять гривень шість копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 липня 2020 року.

Головуючий:  

Судді: