Постанова
Іменем України
 
06 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 334/451/16-ц
провадження № 61-45214св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - державний навчальний заклад «Запорізький професійний торгово-кулінарний ліцей»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор державного навчального закладу «Запорізький професійний торгово-кулінарний ліцей» ОСОБА_2 ,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2018 року у складі судді Ісакова Д. О. та постанову Апеляційного суду Запорізької області                 від 30 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до державного навчального закладу «Запорізький професійний торгово-кулінарний ліцей» (далі - ДНЗ «ЗПТКЛ»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор державного навчального закладу «Запорізький професійний торгово-кулінарний ліцей» ОСОБА_2 (далі - директор ДНЗ «ЗПТКЛ» ОСОБА_2 ), про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що вона з травня 2006 року працювала на посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи ДНЗ «ЗПТКЛ».
Згідно з наказом № 52 про припинення трудового договору у зв`язку зі скороченням штату працівників з 31 грудня 2015 року вона була звільнена з посади заступника директора з навчально-виробничої роботи ДНЗ «ЗПТКЛ» зі скороченням чисельності та штату працівників за статтею 40 КЗпП України.
Вважала своє звільнення безпідставним та незаконним.
Як на підставу незаконності свого звільнення посилалась на те, що необґрунтовано була скорочена саме посада заступника директора з навчально-виробничої роботи ДНЗ «ЗПТКЛ» замість посади заступника директора з адміністративно - господарської роботи, якої не повинно бути в штатному розписі ще з 01 вересня 2012 року. Також вказувала, що при її звільненні були порушені вимоги статті 43 КЗпП України, а саме: профспілковим комітетом ДНЗ «ЗПТКЛ» на надано згоди на скорочення її посади заступника директора з навчально-виробничої роботи. Крім того, при її звільненні порушені вимоги статті 42 КЗпП України, а саме: директором та профспілковим комітетом не враховувалося її переважне право залишення на роботі у зв`язку з її більш високою кваліфікацією, продуктивністю праці та тривалим безперервним стажем роботи в ліцеї порівняно з іншими заступниками директора. При її звільненні порушені вимоги статті 49-2 КЗпП України, а саме: роботодавцем їй не запропоновані всі наявні вакансії, тобто посади, які відповідають її кваліфікації.
Вказувала, що весь трудовий стаж вона пропрацювала в системі             професійно-технічної освіти, у зв'язку з чим вважає, що її фактично викинули із соціуму, поза межами якого вона не може повноцінно існувати. Незаконним звільненням її позбавили можливості вийти на пенсію за вислугою років, бо на час звільнення до 25 років педагогічного стажу їй не вистачало лише 5 місяців. Завдяки діям адміністрації ліцею навіть після її звільнення здійснюється дискредитація її роботи, навмисне нанесення шкоди діловій репутації позивача. Через ініційовані перевірки її роботи, складання неправдивих актів про низьку якість документів, за які вона відповідала, документів, переданих нею по акту-прийому передач, додають негативних наслідків і виливаються в значне приниження честі, гідності, а також ділової репутації, що відчувається нею вже протягом двох років, у зв`язку з чим вона не може знайти роботу в системі професійно-технічної освіти. Порушення її законних прав адміністрацією ліцею призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. 
Зазначала, що через душевні та моральні переживання ще на початку               2016 року вона опинилася на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні КУ ЦЛ Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, де разом з моральними стражданнями відчувала ще й фізичні страждання та фізичний біль.
Крім того, окрім неї від незаконних дій адміністрації ліцею постраждав її чоловік, який теж був вимушений звернутися за медичною допомогою до денного стаціонару цієї ж лікарні через значне погіршення здоров`я. Тривале лікування її та її чоловіка призвели до додаткових матеріальних витрат на лікування та ще більше поглибили її моральні та душевні страждання.
Враховуючи вищевикладене просила суд: визнати наказ № 52 від 31 грудня 2015 року про припинення трудового договору у зв`язку зі скороченням працівників недійсним та скасувати його; поновити її на посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 січня 2016 року по день поновлення її на роботі у розмірі 589 563 грн 86 коп. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області                   від 30 серпня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що у відповідача мало місце скорочення чисельності штату, позивача було належним чином попереджено про наступне вивільнення, запропоновано іншу вакантну посаду, від якої остання відмовилась, тому розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було правомірним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У жовтні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1077/0/226-20 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня  2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що відповідачем було порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо запропонування їй вакантної посади відповідно до її кваліфікації. Також зазначає, що її вивільнення не було погоджено із профспілковим комітетом, серед іншого, вона не була запрошена на засідання профспілкового комітету щодо розгляду питання про її вивільнення. Зазначає, що від посади викладача вона не відмовлялась ані в письмовій, ані в усній формі. Крім того, зазначає, що відповідач міг створити для неї вакантну посаду, проте такого не зробив. Посилається також на те, що при вирішенні питання щодо скорочення посад відповідач безпідставно скоротив саме її посаду. Під час її вивільнення не було враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки під час вивільнення не було проведено порівняльного аналізу продуктивності 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ДНЗ «ЗПТКЛ», у якому вказано, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Сторони перебували в трудових правовідносинах з 23 травня 2006 року по              31 грудня 2015 року (а. с. 13-14, т. 1).
 
Згідно зі звітом професійно-технічного навчального закладу про прийом, випуск, направлення, наявність та рух контингенту учнів за ІV квартал                 2015 року чисельність учнів на кінець звітного періоду складає 368 учнів                  (а. с. 60, т. 1).
 
28 жовтня 2015 року наказом директора ліцею ОСОБА_2 № 43-к інспектора з кадрів ОСОБА_10 зобов`язано підготувати письмове попередження заступнику директора з навчально - виробничої роботи ОСОБА_1 у термін до 29 жовтня 2015 року, запропонувати заступнику директора з навчально - виробничої роботи ОСОБА_1 посаду викладача, у разі незгоди з даною пропозицією попередити про наступне вивільнення з 31 грудня 2015 року заступника директора з навчально-виробничої роботи ОСОБА_1 28 жовтня 2018 року, надати відповідну інформацію до центру зайнятості. (а. с. 72, т. 1).
 
28 жовтня 2015 року позивача було попереджено про наступне звільнення із займаної посади заступника директора у зв`язку із скороченням штату працівників та запропоновано посаду викладача (а. с.18, т. 1).
 
28 жовтня 2015 року ОСОБА_1 відмовилась ставити підпис на підтвердження отримання попередження про наступне її звільнення із займаної посади заступника директора у зв`язку із скороченням штату працівників (а. с. 55, т. 1).
 
13 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття до профспілки ДНЗ «ЗПТКЛ», після чого 19 листопада 2015 року була зарахована в якості члена профспілки (а. с. 61, т. 1).
 
16 листопада 2015 року викладачем ОСОБА_6 подано заяву директору ДНЗ «Запорізький ПТКЛ» ОСОБА_2, відповідно до якої остання просила зняти з її педагогічного навантаження 67 годин з предмета «Математика» в зв`язку з виробничою необхідністю (а. с. 78, т. 1).
 
18 листопада 2015 року викладачем ОСОБА_7 подано заяву директору                 ДНЗ «Запорізький ПТКЛ» ОСОБА_2, відповідно до якої остання просила зняти з її педагогічного навантаження 167 годин з предмета «Математика» в зв`язку з виробничою необхідністю (а. с. 79, т. 1).
 
31 грудня 2015 року позивача було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 17, т. 1).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1  здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
У відповідності до пункту 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті                40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Відповідно до положень статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
 
Згідно Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України                              від 06 грудня 2010 року № 1204, які поширюються на професійно-технічні навчальні заклади всіх типів і визначають максимальну кількість посад, при затвердженні штатного розпису навчального закладу враховується контингент учнів, слухачів за списковим складом на 1 січня року, що планується. При контингенті 301 - 400 учнів нормативна чисельність (максимальна) заступників директора складає 2 посади.
 
Судами встановлено, що згідно зі звітом професійно-технічного навчального закладу про прийом, випуск, направлення, наявність та рух контингенту учнів за ІV квартал 2015 року чисельність учнів на кінець звітного періоду складає 368 учнів.
 
Станом на 28 жовтня 2015 року в ДНЗ «ЗПТКЛ» було три посади заступника директора: заступник директора з адміністративно - господарчої діяльності, яку займає ОСОБА_8 , заступник директора з навчально-виховної       роботи - ОСОБА_9 , заступник директора з навчально-виробничої роботи - ОСОБА_1 (а. с. 111, т. 1).
 
З наведеного вбачається, що у ДНЗ «ЗПТКЛ» були підстави для скорочення чисельності штату, а тому директором ДНЗ «ЗПТКЛ» ОСОБА_2 було прийнято рішення про скорочення посади одного із трьох заступників директора.
 
Згідно із штатним розписом на 2015 рік посади заступника директора з навчально-виробничої роботи та заступник директора з навчально-виховної роботи відносяться до підрозділу 1.1 «Педагогічний персонал», а посада заступника директора з адміністративно-господарської діяльності - до підрозділу 1.2 «Спеціалісти» (а. с. 118, т. 1).
 
Відповідно до пункту 4 Типових штатних нормативів професійно - технічних навчальних закладів, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 06 грудня 2010 року № 1204, у межах затверджених штатних нормативів введення посад заступників директора обов`язково вводиться посада заступника директора з виховної (навчально-виховної) роботи з розрахунку: при контингенті більше 300 учнів - 1 штатна одиниця.
 
У зв`язку з тим, що посада заступника директора з навчально-виховної роботи, яку обіймає ОСОБА_9 , є обов`язковою, директор обирав з двох посад заступників - заступника директора з навчально-виробничої роботи, яку обіймала ОСОБА_1 та заступника директора з адміністративно-господарчої діяльності, яку обіймає ОСОБА_8 
 
Посада заступника директора з адміністративно-господарської діяльності відноситься до підрозділу 1.2 «Спеціалісти» та до компетенції такого працівника входять зовсім інші повноваження, на відміну від повноважень заступника директора з навчально-виробничої роботи, які є подібними з повноваженнями заступника директора з навчально-виховної роботи та входять до одного й того ж підрозділу 1.1 «Педагогічний персонал» штатного розпису на 2015 рік.
 
У зв'язку із тим, що заступник директора з навчально-виховної роботи може виконувати при необхідності повноваження заступника директора з навчально-виробничої роботи, а посаду заступника директора з адміністративно-господарської діяльності, не було ким замінити, директором ДНЗ «ЗПТКЛ» прийнято рішення про скорочення посади заступника директора з навчально-виробничої роботи, яку обіймала ОСОБА_1 .
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що необхідно було скорочувати саме посаду заступника директора з адміністративно-господарської діяльності, є необґрунтованими.
 
Судами встановлено, що 28 жовтня 2015 року позивача було попереджено про наступне звільнення із займаної посади заступника директора у зв`язку із скороченням штату працівників та запропоновано посаду викладача (а. с.18, т. 1).
 
28 жовтня 2015 року ОСОБА_1 відмовилась ставити підпис на підтвердження отримання попередження про наступне її звільнення із займаної посади заступника директора у зв`язку із скороченням штату працівників (а. с. 55, т. 1).
 
Отже, роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо повідомлення позивача за два місяці про можливе наступне вивільнення.
 
Крім того, позивачу із попередженням про звільнення було запропоновано посаду викладача «математики», оскільки згідно даних про рівень освіти, кваліфікації та стажу роботи адміністрації ДНЗ «ЗПТКЛ» остання має вищу освіту за спеціальністю математика, кваліфікація - викладач математики. Крім того, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду заступника директора з навчально-виробничої роботи, займала посаду викладача за суміщенням та викладала предмет «математика». 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що їй не пропонували ані усно, ані письмово посаду викладача спростовується наведеним та матеріалами справи.
 
Доводи касаційної скарги заявника про те, що не було дотримано згоди профспілкового комітету щодо її вивільнення, не можуть бути прийняті судом з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що 13 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття до профспілки ДНЗ «ЗПТКЛ», після чого                                19 листопада 2015 року була зарахована в якості члена профспілки (а. с. 61,      т. 1).
 
Вбачається, що позивач виявила бажання вступити до профспілки вже після повідомлення про можливе вивільнення.
 
Відповідно до положень пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.
 
У зв`язку з вищезазначеним директор ДНЗ «ЗПТКЛ» ОСОБА_2 звернувся з поданням № 088 від 28 березня 2017 року до Голови первинної профспілкової організації Галкіної Н. Г. про надання згоди на звільнення з 31 грудня                    2015 року заступника директора з навчально-виробничої роботи               ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
 
На засіданні профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ДНЗ «ЗПТКЛ» (протокол № 21 від 30 березня 2017 року), було прийнято рішення надати згоду на звільнення з 31 грудня 2015 року заступника директора з навчально-виробничої роботи ОСОБА_1 у зв`язку і скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 203-204, т. 2). 
Отже згода Первинної профспілкової організації ДНЗ «ЗПТКЛ» на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України була надана.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не було вирішено питання щодо її переважного права на залишення на роботі є ідентичними, які були викладені у позовній заяві, апеляційній скарзі на рішення місцевого суду та були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, які надали змістовні та обґрунтовані висновки із вказаного питання, які полягають у тому, що питання щодо переважного права залишення на роботі розглянуто відповідачем з урахуванням продуктивності праці, виконання обсягу робіт без доган та щомісячним отриманням матеріального заохочення іншого заступника директора навчального закладу на відміну від позивача.
 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача мало місце скорочення чисельності штату, позивача було належним чином попереджено про наступне вивільнення, запропоновано іншу вакантну посаду, від якої остання відмовилась, тому розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було правомірним.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян