ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (провадження № 14-431цс19)
за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області (далі - Відділ), про зняття арешту з майна
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року у складі судді Андрієнко Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів Пікуля В. П., Карпушина Г. Л. і Триголова В. М.
16 лютого 2017 року Октябрський районний суд м. Полтави ухвалив рішення, яким позов задовольнив. 
Суд першої інстанції керувався тим, що накладений арешт на належне відповідачу майно (будівля магазину та земельна ділянка), майнові права на яке відповідач передав в іпотеку позивачу, перешкоджає позивачу реалізувати його право продати предмет іпотеки відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року у справі № 554/2665/15-ц. 
15 травня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року залишено без змін. 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що накладений арешт на майно боржника в майбутньому перешкоджатиме позивачу реалізувати предмет іпотеки у порядку, визначеному судовим рішенням. Крім того, оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою про звільнення майна з-під арешту, а не зі скаргою на дії державного виконавця, обравши належний спосіб захисту порушеного права, то безпідставними є доводи апеляційної скарги про неможливість розгляду справи за правилами цивільного судочинства. Спори про цивільне право, пов`язані з майном, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) слід розглядати за правилами цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд такого спору має відбуватися за правилами іншого виду судочинства. Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про неналежність відповідача, оскільки належним відповідачем в аналогічних до цієї справах є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передане майно, якщо воно було реалізоване.  
05 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року скасувала й ухвалила нове рішення, яким відмовила в задоволенні позову ПАТ «КБ «Приватбанк». Стягнула з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 169 грн 40 коп. сплаченого судового збору.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме за правилами адміністративного судочинства слід розглядати справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених у зведеному виконавчому проваджені, в якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних видів судочинства. Проте оскарження рішення, дії, бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених у зведеному виконавчому провадженніщодо примусового виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами одного виду судочинства, має відбуватися за правилами того ж судочинства у суді, який видав виконавчий документ.
З огляду на вказане та враховуючи, що виконавчі провадження № 46955949 і № 46955724, які були об`єднані у зведене виконавче провадження № 47058719, стосувалися примусового виконання ухваленого за правилами цивільного судочинства рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 лютого 2015 року у справі № 554/14389/14-ц про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитними договорами № РLLАGВ08000041 і № РLLАGА00000096, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про відсутність підстав для розгляду справи № 554/8004/16-ц за правилами адміністративного судочинства. 
Разом з тим, задовольняючи позов, суди першої й апеляційної інстанцій у справі № 554/8004/16-ц вважали, що у справі № 554/2665/15-ц Апеляційний суд Полтавської області залишив рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року без змін. Суди не звернули уваги на те, що згідно з рішенням від 26 травня 2016 року Апеляційний суд Полтавської області змінив рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року, виклавши абзац другий резолютивної частини цього рішення у такій редакції: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLLAGB08000041 у розмірі 7 931 366 грн 40 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення позивачем від імені відповідача та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з початковою ціною продажу нежитлової будівлі 14 304 770 грн, а земельної ділянки - 419 840 грн. 
28 листопада 2018 року Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду прийняв у справі № 554/2665/15-ц постанову, згідно з якою скасував рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року й ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року. Ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.
У цій постанові Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зазначив, що суди неправильно застосували частину п`яту статті 38 Закону України «Про іпотеку»стосовно іпотечного договору, в якому є застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: звернули стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу банком від імені іпотекодавців, тоді як припис зазначеної частини передбачає укладення такого договору іпотекодержателем від власного імені.
Незважаючи на наявність у договорі іпотеки іпотечного застереження, що передбачало право позивача як іпотекодержателя продати предмет іпотеки від власного імені, єдиною підставою для звільнення предмета іпотеки з-під арешту позивач вважав рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року у справі № 554/2665/15-ц. 
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважала, що підстави для задоволення позову відсутні.
З такими висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку. 
Звертаючись у вересні 2016 року до суду з позовом, ПАТ «КБ «Приватбанк» просив звільнити з-під арешту, накладеного постановою відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області від 19 березня 2015 року, громадську будівлю та земельну ділянку, на якій розташована ця будівля, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 31 березня 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 на забезпечення виконання останнім зобов`язань за кредитним договором, укладеним між тими ж сторонами 15 червня 2005 року. 
При цьому позивач мотивував вимоги тим, що на підставі укладеного договору іпотеки саме він подав заяви про внесення інформації про обтяження нерухомого майна, на підставі яких внесено відповідні записи до Державного реєстру іпотек.
Державний виконавець Відділу згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 березня                  2015 року наклав арешт на все нерухоме майно боржника, у тому числі й на вказані громадську будівлю та земельну ділянку, що є предметом іпотеки.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року у справі № 554/2665/15-ц у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 612 437,08 долара США, звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки шляхом укладення ПАТ «КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки з початковою ціною продажу нежитлової будівлі - 14 304 770,00 грн та земельної ділянки площею                1 232 кв. м, на якій знаходиться нежитловий будинок, - 419 840,00 грн.  
У вересні 2016 року позивач направив до Відділу заяву про звільнення з-під арешту зазначеного предмета іпотеки на підставі частини четвертої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, накладаючи арешт, державний виконавець не взяв до уваги інтересів позивача, права якого на продаж предмета іпотеки порушені. Ця заява залишилась без задоволення. 
Тому, посилаючись на порушення прав у зв`язку із застосуванням запобіжних заходів - арешту іпотечного майна, що у подальшому перешкоджатиме іпотекодержателю реалізувати предмет іпотеки, позивач звернувся до суду з указаними позовними вимогами.
Змістом частин першої, другої статті 590 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦК України) визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.
Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов`язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця  у порядку, встановленому Законом України від             05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV).
За змістом статті 11 Закону № 898-IV іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.
Згідно зі статтею 33 Закону № 898-ІV у разі  невиконання  або  неналежного   виконання боржником основного  зобов`язання  іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням  шляхом  звернення  стягнення  на предмет іпотеки. Звернення стягнення  на  предмет іпотеки  здійснюється на підставі рішення суду,  виконавчого напису нотаріуса або згідно  з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, визначених статтею 12 Закону № 898-ІV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Частиною третьою статті 36 Закону № 898-ІV визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, установленому статтею 37 цього Закону;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, установленому статтею 38 цього Закону.
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.
Отже, іпотекодержатель має право на предмет іпотеки як у зв`язку з ухваленням судом відповідного рішення, так і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (застереження в договорі іпотеки). 
Позивач як іпотекодержатель не є власником іпотечного майна, проте має речові (майнові) права на нього, у тому числі право розпорядження предметом іпотеки на власний розсуд, будь-яким чином, передбаченим законом: чи то на виконання рішення суду, чи реалізуючи застереження в договорі іпотеки.
Разом з тим у цій справі ПАТ «КБ «Приватбанк» реалізувати свої права не може, оскільки на іпотечне майно накладено арешт згідно з постановою державного виконавця, що унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і на реалізацію повноважень, передбачених у договорі іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підстав для задоволення позову ПАТ «КБ «Приватбанк» немає, оскільки, зокрема, незважаючи на наявність у договорі іпотеки іпотечного застереження, що передбачало право позивача як іпотекодержателя продати предмет іпотеки від власного імені, єдиною підставою для звільнення предмета іпотеки з-під арешту позивач вважав рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року у справі № 554/2665/15-ц.
Проте у позовній заяві ПАТ «КБ «Приватбанк» просило звільнити з-під арешту предмет іпотеки, мотивуючи позов порушенням свого права продажу предмета іпотеки, передбаченого договором, з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням іпотекодержателю всіх необхідних повноважень для здійснення продажу. 
При цьому позивач зазначив підставою позову статтю 52, частину четверту статті 54, статтю 59 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження», який був чинним на час звернення до суду з позовом.
Так, частина четверта статті 54 вказаного Закону передбачала, що про  звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. 
З огляду на зазначене захист прав іпотекодержателя, який позбавлений можливості поновити свої права за рахунок реалізації арештованого майна, у такий спосіб, як звернення з позовом про зняття арешту з іпотечного майна, є таким, що відповідає процесуальному закону, та ефективним.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
На мою думку, з огляду на вимоги зазначеної норми суд мав на підставі             статті 590 ЦК України, статей 33, 36 Закону № 898-ІV та статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» задовольнити позовні вимоги та зняти арешт з майна, що є предметом іпотеки, змінивши відповідно мотивувальну частину рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області 15 травня 2017 року.

     Суддя                                                                                             О. М. Ситнік