КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/19450/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4372/2020

 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
01 липня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року у складі судді Савицького О.А.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, третя особа: ректор Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, - 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського про з позовом поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовував тим, що згідно наказу № 118-к від 08.04.2019 року його було звільнено з посади професора кафедри конституційного та міжнародного права навчально-наукового гуманітарного інституту з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, оскільки закінчився строк трудового договору. 
Зазначає, що відповідач наказом № 278-к від 30.01.2017 року прийняв його на посаду професора кафедри конституційного та міжнародного права навчально-наукового гуманітарного інституту з порушенням норм трудового законодавства.
Крім того, він вважає, що його звільнення за п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідачем не укладався з ним письмовий строковий трудовий договорів, а тому він працював у штаті Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського на умовах безстрокового трудового договору.
Враховуючи викладене, з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду з даним позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.  
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків викладених в рішенні суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що судом першої інстанції ухвалено незаконне рішення, оскільки в зв`язку з протиправними діями відповідача, було порушено законні права позивача, що судом не взято до уваги.
Крім того, вказано, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування у відповідача копій наказів з підписом ОСОБА_1 про доведення інформації, щодо призначення дати конкурсу на заміщення посади. А також наказів про затвердження газети «Сегодня» офіційним інформаційним органом відповідача та про створення офіційного веб-сайту та розміщення на ньому інформації обов`язкової для виконання штатними працівниками, в тому числі позивачем.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення районного суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, Цюкана С .В. в інтересах Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 192).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З матеріалів справи убачається та судом встановлено, що наказом Академії муніципального управління № 459-к від 29.09.2010 року ОСОБА_1 зараховано на посаду завідувача кафедри теорії, історії держави і права та конституційного права до Академії муніципального управління (далі по тексту - АМУ), на умовах строкового договору до проведення конкурсу. В подальшому наказом № 247-к від 18.06.2012 року продовжено строк його роботи на посаді завідувача кафедри.
26.12.2013 року наказом № 590-к позивача переведено на посаду декана юридичного факультету АМУ на умовах визначених контрактом на строк до 28.12.2018 року. 31.08.2015 року наказом № 461-к ОСОБА_1 переведено на посаду в.о. декана економіко-правового факультету АМУ, на умовах строкового трудового договору до проведення конкурсу. 
28.03.2016 року наказом № 77-к ОСОБА_1 було переведено на посаду в.о. декана факультету публічного управління та права АМУ, на умовах строкового трудового договору до проведення конкурсу.
Відповідно до розпорядження від 27.09.2016 року № 694-р Кабінету Міністрів України, наказу Міністерства освіти і науки України від 19.10.2016 року № 1264  АМУ реорганізовано та приєднано до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського.
31.01.2017 року наказом № 24 к/з ОСОБА_1 звільнено з посади в.о. декана факультету публічного управління та права АМУ, у зв`язку з переведенням до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, про що у трудовій книзі зроблено відповідний запис (а.с.5-7).
Встановлено, що наказом в.о. ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського № 278-к від 30.01.2017 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду професора кафедри конституційного та міжнародного права навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 01.02.2017 року, до проведення конкурсного заміщення посади (а.с. 36).
Наказом  № 23/к од від 15.02.2019 року  в.о. ректора університету  на виконання вимог Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2017 року №1156-VII, наказу Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року «Про затвердження Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів)», відповідно до Статуту Університету та «Порядку проведення конкурсного відбору при заміщення вакантних посад науково-педагогічних, педагогічних, наукових працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів)», затверджено наказом від 21 вересня 2016 року № 23-ОД, оголошено  з 15 лютого 2019 року по 15 березня 2019року конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету, в тому числі й на посаду 0,5 ставки професора кафедри конституційного та міжнародного права навчально-наукового гуманітарного інституту. Ученому секретарю наказано забезпечити публікацію оголошення про проведення конкурсу в друкованих засобах масової інформації та розміщення на офіційному веб-сайті університету (а.с.38).
Встановлено, що на виконання наказу керівника навчального закладу, у газеті «Сегодня»  від 15-17.02.2019року № 30 (5873), а також сайті університету  було розміщено  оголошення про проведення відповідного конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників (а.с.40-44).
 Згідно витягу з протоколу №8 засідання вченої ради таврійського університету імені В.І. Вернадського від 08.04.2019року, затверджено протокол лічильної комісії за результатами голосування щодо обрання за конкурсом на визначені посади, серед яких -  на 0,5 ставки професора кафедри конституційного та міжнародного права навчально-наукового гуманітарного інституту обрано Пєткова С.В. (а.с.45).
Відповідно до справи,  наказом № 118 від 08.04.2019 року  ОСОБА_1 звільнено з посади професора кафедри конституційного та міжнародного права навчально-наукового гуманітарного інституту на підставі  п.2  ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з  закінченням строку трудового договору (а.с. 37).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його не обґрунтованості. 
 З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права  та з застосуванням відповідних норм матеріального права.
  Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Відповідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Відповідно  п. п. 1, 2 ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, і строковим, що укладається на визначений строк, установлений за погодженням сторін.
У відповідності до роз`яснень, які  містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9, при укладенні трудового договору на визначений строк останній встановлюється за погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події.
Встановлено, що  строковий трудовий договір оформлено у формі наказу № 278-к від 30.01.2017 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу до проведення конкурсу заміщення посади з 01.02.2017 року, про що був повідомлений під підпис (а.с. 36).
З протоколу судового засідання 03.12.2019 року судом досліджувався оригінал вказаного наказу, при цьому ОСОБА_1 підтвердив, що підпис про ознайомлення з наказом належить йому. 
Відповідно до ч. 11 ст. 55 ЗУ «Про вищу освіту», під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про вищу освіту», вчена рада університету обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій.
А отже, обов`язковою умовою заміщення вакантної посади професора є проходження конкурсного відбору, а контрактна форма роботи педагогічних працівників закладів вищої освіти, зокрема і для позивача, запроваджена спеціальним законом, який є обов`язковим для виконання.
Відповідно до керівних роз`яснень,  які містяться у  п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк останній встановлюється за погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події.
В укладеному трудовому договорі з позивачем строк його дії був зумовлений настанням певної події, а саме до проведення конкурсного заміщення посади.
Згідно  з п. 2  ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (п. п. 2, 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Отже, виходячи з вищенаведеного, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника, враховуючи ту обставину, що позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення, про що підтвердив в судовому засіданні 03 грудня 2019 року.
Що стосується доводів ОСОБА_1 , про те, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування у відповідача копій наказів з підписом ОСОБА_1 про доведення інформації, щодо призначення дати конкурсу на заміщення посади, а також наказів про затвердження газети «Сегодня» офіційним інформаційним органом відповідача та про створення офіційного веб-сайту та розміщення на ньому інформації обов`язкової для виконання штатними працівниками, в тому числі позивачем, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до п.2.19 посадової інструкції професора кафедри навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського передбачено, що професор повинен знати нормативні документи, що регламентують статус науково-педагогічних, педагогічних і навчально-допоміжних працівників Університету, особливості регулювання їх праці, основи трудового законодавства України, Статут, Колективний договір, Правила внутрішнього розпорядку та інші нормативні документи Університету.
З даною посадовою інструкцією ОСОБА_1 було ознайомлено 01.02.2017 року (а.с.82-86).
А тому, позивач знав порядок призначення на посади науково-педагогічних працівників та порядок проведення конкурсного відбору, оскільки з вказаним положенням був ознайомлений 01.02.2017 року, про що свідчить його особистий підпис, а отже мав змогу ознайомитися з умовами конкурсу в газеті «Сегодня» № 30 за 15-17.02.2019 року і на офіційному веб-сайті Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, але заяви про участь у конкурсі до відділу кадрів відповідача не подавав (а.с. 86).
Встановлено, що  ОСОБА_1 , ознайомившись з наказом про укладення строкового трудового договору, його законність не оспорював й вважав доведеним порушення його трудових прав лише після сплину  дії строкового  договору - проведення конкурсу на заміщення  посади, яку   позивач обіймав й  обрання за результатами конкурсу  іншої особи.
Належними та допустимими доказами  по справі позивачем   не доведено проведення відповідачем  відповідного конкурсу, передбаченого умовами Закону України «Про вищу освіту»  у відсутність належного його інформування про існування таких обставини. 
Зі справи убачається, що  наказ № 23/к од від 15.02.2019року  про проведення відповідного конкурсу на заміщення 21 посади науково-педагогічних працівників університету було розміщено у газеті «Сегодня»  від 15-17.02.2019року № 30 (5873), а також  у мережі Інтернет - сайті університету (а.с.40-44).
 Як вимогами Закону України «Про вищу освіту», так і положеннями трудового законодавства, а також змістом  Порядку проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад  науково-педагогічних, педагогічних, наукових працівників на укладання з ними трудових договорів (контрактів), затвердженого вченою радою університету та введеного в дію наказом в.о. ректора університету №23-од від 21.09.2016року, не передбачено обов`язкового персонального письмового попередження працівників про оголошення конкурсного відбору.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що посада, яку обіймав ОСОБА_1 , передбачає конкурсний відбір та контрактну (строкову) форму трудового договору й  після проведення якого  на підставі відповідних наказів керівника університету та рішень вченої ради,  законність яких не оспорено, позивача правомірно було звільнено на підставі п.2 ст.36 КЗпП України - закінчення строку дії трудового договору. 
Отже, районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, врахував фактичні обставини справи, вимоги закону, надав правову оцінку  доказам та встановив відсутність порушення трудових прав роботодавцем по відношенню до позивача,  вказані вимоги позивача не знайшли свого підтвердження і під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Колегія суддів перевірила інші доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до їх аналізу і перевірки, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року залишити без змін.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                         
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення з урахуванням положень п. 3 розділу ХІІ перехідних положень ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 07 липня 2020 року
 
Суддя-доповідач:   
 
Судді: