Дата документу 07.07.2020 Справа № 311/4715/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №311/4715/19        Головуючий у 1 інстанції: Носик М.А.
Провадження № 22-ц/807/2127/20        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.,
при секретарі: Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця. 
В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 25 грудня 2009 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000 грн. 
Своїм підписом у заяві ОСОБА_2 підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Щодо встановлення кредитного ліміту, Банк керувався п.п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішення та ініціативою Банку. Пунктами 1.1.1.6., 1.1.5.1, 1.1.5.2 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Банком було використано право щодо зміни умов Договору, та запроваджено зміни відсоткової ставки. 
20 квітня 2017 року позивальник ОСОБА_2 помер. Його спадкоємці мали право подати заяву про прийняття або відмову від спадщини у строк до ІНФОРМАЦІЯ_1 2017 року. Спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем є ОСОБА_1 
07 лютого 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направив претензію кредитора до Василівської державної нотаріальної контори. На зазначену претензію Банк повідомлено, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались, спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензія АТ КБ «ПриватБанк».
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не відмовився від спадщини у передбачені законодавством строки, відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого. 
03 жовтня 2019 року позивачем направлено лист-претензію до спадкоємця, яка залишена без задоволення. 
Зазначали, що станом на дату смерті заборгованість Позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 25 грудня 2009 року становила 12981,96 грн. (яка складається з простроченого тіла кредиту), з урахуванням внесених на погашення заборгованості коштів, що підтверджується розрахунком. 
Посилаючись на зазначене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 12981,96 грн. за кредитним договором № б/н від 25 грудня 2009 року. 
Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року відмовлено у задоволені позову. 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спадкоємці відповідають за боргами спадкодавця в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а при відсутності чи недостатності спадкового майна – кредитне зобов`язання припиняється неможливістю його виконання. Виходячи із суті спору, який полягає у необхідності погашення кредитної заборгованості померлого позичальника за наявності особи, яка прийняла спадщину після його смерті, та принципу доведеності цих обставин, позивач мав надати докази на підтвердження обсягу успадкованого майна та його вартості. Оскільки матеріали справи не містять таких доказів, то суд дійшов висновку про неможливість задоволення позову. Крім того, судом зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Відповідач є спадкоємцем померлого позичальника.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» подали апеляційну скаргу. Просять скасувати заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року, та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ КБ «ПриватБанк» надало докази на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим саме відповідач мав довести, що вартість спадкового майна є меншою, ніж борг спадкодавця. Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем також вважають помилковими, оскільки відповідач проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказана обставина підтверджується копіями паспортів Позичальника та Відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 . Як було встановлено, відповідач не звертався до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини, а тому прийняв спадщину, до якої входять у тому числі, кредитні зобов`язання.
Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, згідно якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, покладення судом обов`язок доказування на позивача АТ КБ «ПриватБанк» вважає безпідставним. Натомість, судом першої інстанції не було встановлено яке саме спадкове майно (рухоме чи нерухоме) залишилося після смерті померлого позичальника, його вартість, та чи покриває вартість спадкового майна розмір заборгованості спадкодавця, справу з нотаріальної контори не витребував. Отже, суд першої інстанції дійсні обставини справи не встановив. З боку суду не проведено ряд дій, які б могли полегшити розгляд справи щодо витребування відомостей про наявність рухомого та нерухомого майна, зареєстрованого за Позичальником.
Також, до апеляційної скарги долучено клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про витребування доказів (а.с. 85-86). В обґрунтування клопотання скаржник посилається, що однією з підстав для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що відповідачі отримали су спадок якесь рухоме чи нерухоме майно після смерті позичальника ОСОБА_2 . Посилаючись на наведене, просили суд апеляційної інстанції витребувати: від Виконавчого комітету Василівської міської ради Запорізької області інформаційну довідку про належність на праві власності (у випадку, спільної сумісної власності, то з зазначенням часток прав власності) нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а також про балансову вартість цієї квартири; від Запорізького обласного головного управління земельних ресурсів інформаційну довідку про те чи є власником земельної ділянки ОСОБА_2 ; від Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області інформаційну довідку про зареєстровані транспортні засоби на ім`я ОСОБА_2 ; від Василівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після померлого ОСОБА_2 ; інформаційну довідку від Василівського районного відділу ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції з метою встановлення родинних зв`язків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Вказане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. 
Частинами 2,4 статті 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Колегією суддів встановлено, що з відповідним клопотанням АТ КБ «ПриватБанк» до суду першої інстанції не зверталось, матеріали справи не містять будь-яких посилань на причини, з яких докази не могли бути подані у зазначений строк та підтверджень, що АТ КБ «ПриватБанк» здійснило всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання необхідних доказів. 
Навпаки, звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» надало заяву про розгляд справи без їх участі посилаючись на те, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «ПриватБанк» відсутні (а.с. 64)
Також, в клопотанні про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» не обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, а відмова суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог не є такою причиною. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання (а.с. 99-101), до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку, у зв`язку з чим,25 грудня 2009 року підписав заяву у ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») (а.с. 10).
Звертаючись до суду з позовної заявою, АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що на підставі вищенаведеної заяви ОСОБА_2 було відкрито карткової рахунок і встановлено кредитний ліміт у розмірі 8000 грн. 
З копії свідоцтва про смерть вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_2 помер (а.с. 48), що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25 квітня 2017 року.
З розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що у зв`язку з неналежним виконання взятих на себе зобов`язань, заборгованість ОСОБА_2 станом на дату смерті становить 12981,96 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту (а.с. 6-9).
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.
Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Статтею 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки – це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало до Василівської державної нотаріальної контори претензію кредитора до спадкоємців, які прийняли спадщину (а.с. 51, зворот, 54). 
З листа Василівської державної нотаріальної контори, яке отримано позивачем 12 березня 2019 року зазначено, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались, спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 54).
03 жовтня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направлено лист-претензію до спадкоємця ОСОБА_1 (а.с. 55).
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є його правом, а не обов`язком, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.
Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). 
Частинами 5,6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що єдиним спадкоємцем всього майна є саме відповідач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позову банку.
Як правильно зазначив суд, при вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані з колом спадкоємців, належністю спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартістю та дотриманням кредитором визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 332/2936/16-ц (провадження № 61-9193св18).
За встановлених обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо обов`язку відповідача доводити те, що вартість спадкового майна є меншою, ніж борг спадкодавця.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України)
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів у суді першої інстанції не скористався.
Так, у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) за аналогічних обставин справи, Верховний Суд зазначив, що в оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача – фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу своїх вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази – заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.
Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що копія паспорту відповідача, із відміткою про реєстрацію місця проживання за адресою, яка збігається з адресою місця реєстрації померлого ОСОБА_2 не є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого та відсутності інших спадкоємців (а.с. 45-47).
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, яким дана належна оцінка. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення. 
Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року по цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 липня 2020 року.

Головуючий:

Судді: