УХВАЛА

30 червня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/10765/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча"
на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 у справі 
за позовом Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про стягнення 29 441,42 грн,

ВСТАНОВИВ:
24.04.2020 Приватне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (далі - ПАТ "ММК ім. Ілліча", Позивач) звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 18.05.2020 подану касаційну скаргу залишено без руху на підставі частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки скаржником не вказано конкретну норму права щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах та яке це має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що свідчить про відсутність обґрунтування передбаченої (передбачених) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга; надано строк для усунення недоліків до 08.06.2020.
05.06.2020 ПАТ "ММК ім. Ілліча" на виконання вимог ухвали Верховного Суду направило заяву про усунення недоліків касаційної скарги з копією довіреності представника, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та докази направлення цієї заяви на адресу відповідача, що надійшли на адресу Суду 10.06.2020.
ПАТ "ММК ім. Ілліча" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", Відповідач) про стягнення 29 441, 42 грн збитків у вигляді недостачі поставленого вантажу за порушення відповідачем умов договору та положень Статуту залізниць України щодо забезпечення збереження вантажу, переданого до перевезення.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020, в позові відмовлено.
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати вищевказані судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Пунктом 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, в редакції, чинній на час звернення з касаційною скаргою, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)   касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з пунктом 1) частини п`ятої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За частиною сьомою статті 12 ГПК України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2020 у розмірі 2   102 грн.
Пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України передбачено, що ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення 29 441,42 грн. Зазначена сума є меншою ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 (2 102,00 грн х 100 = 210 200грн).
У касаційній скарзі ПАТ "ММК ім. Ілліча" зазначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані рішення, порушили норми матеріального права, зокрема, частину другу статті 924 Цивільного кодексу України, статтю 314 Господарського кодексу України, абзац 1 статті 110, статті 113, 115 Статуту залізниць України, чим, на думку скаржника, звільнили АТ "Українська залізниця" від відповідальності за завдані збитки лише за наявності сумніву в частині правильності здійснення розрахунків та за відсутності в матеріалах справи доказів відсутності вини відповідача. 
Як приклад різного тлумачення одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого прийняті протилежні судові рішення у подібних правовідносинах, у касаційній скарзі скаржник наводить постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 у справі № 910/17084/18 та від 23.03.2019 у справі № 910/10765/19. 
Також скаржник посилається на виняткове значення для нього цієї справи, оскільки між ним та відповідачем судові спори цієї категорії про стягнення недостачі вантажу, втраченого під час перевезення, є доволі регулярними та системними, у 2019 році позивач подав до відповідача 171 позовну заяву, а у 2020 році - 202 позовні заяви. В той же час, суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення суду першої інстанції, залишив в силі явно протиправне рішення, прийняте з порушенням норм матеріального права. З огляду на те, що рішення суду апеляційної інстанції радикально суперечить усталеній судовій практиці в подібній категорії спорів, то ця справа, набуває виняткового значення для скаржника. Це обумовлено тим, що скаржник стикається із ризиком зміни існуючої судової практики або із кроком правосуддя в сторону правової невизначеності.
В заяві про виправлення недоліків касаційної скарги скаржник, обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі, яка є малозначною, а саме питання застосування конкретної норми права, щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах та яке це має значення для формування єдиної правозастосовчої практики зазначає, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 27.02.2018 у справі №   910/13327/17 є помилковим, оскільки вона прийнята за інших встановлених судом обставин, зокрема, коли рахунок вантажоотримувача не був оплачений стороною (позивачем), тоді як в цій справі рахунок вантажовідправника №   92516961 (є в матеріалах справи) є повністю оплачений позивачем на всю суму; скаржник не погоджується з тим, що суд першої інстанції вказав, що "рахунок наданий .... за вирахуванням суми нестачі вантажу", оскільки факт виявлення недостачі зафіксований трьома комерційними актами від 14.04.2019, тоді як рахунок виписаний вантажовідправником за два дні до цієї події - 12.04.2019.
Скаржник вказує, що у постанові Верховного Суду у справі № 910/22324/16 від 10.08.2018 зазначено, що "...за змістом статей 113, 127 Статуту залізниць України обов`язок доведення відсутності вини в разі втрати вантажу покладено на перевізника, чого останнім зроблено не було, а факт і розмір недостачі підтверджено допустимим доказом - комерційним актом...". Аналогічна позиція мітиться й в постанові Верховного Суду у справі № 905/748/17 від 13.03.2019: "За умовами статті 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. Вказані норми передбачають презумпцію вини перевізника у разі втрати, нестачі, псування й ушкодження вантажу, прийнятого до перевезення, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на перевізникові. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками; усунення них обставин не залежало від перевізника; перевізник не міг запобігти цим обставинам. Тобто, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу".
На думку скаржника, відсутність правового висновку Верховного Суду щодо неприпустимості звільнення перевізника від відповідальності за втрату (недостачу) вантажу за наявності одних лише формальних підстав для такого звільнення (наприклад, таких як певні недоліки документу вантажовідправника, що підтверджує кількість та вартість відправленого вантажу, які можна усунути шляхом витребування додаткових доказів чи пояснень від сторін) є саме тим питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
На переконання скаржника суди попередніх інстанцій порушили норми статей 113, 115 Статуту залізниць України, фундаментальне значення яких, для формування єдиної правозастосовної практики важко переоцінити, адже порушення цих норм під час ухвалення судових рішень по суті аналогічних спорів призводить до винесення неправомірних рішень через безпідставне звільнення перевізника від відповідальності за втрату вантажу, збереження якого є одним з його основних обов`язків, покладених на перевізника законодавцем.
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. 
Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. 
З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. 
Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права. 
Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 725/3690/17, від 17.01.2019 у справі №      17/5009/5413/11, від 19.09.2019 у справі № 1/106/52-Б, від 10.04.2019 у справі № 456/647/18.
Разом з цим, вказуючи на наявність виключної правової проблеми у цій справі, скаржник не навів обґрунтованих доводів на підтвердження вищевказаних критеріїв існування цієї проблеми у спірних правовідносинах, оскільки стверджувана ним наявність суперечностей у двох постановах Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 у справі №910/17084/18 та від 23.03.2019 у справі № 910/10765/19, не може підтвердити, що ця правова проблема наявна у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Скаржник вказує, що судова практика в подібній категорії справ уже сформована, а також не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення, яке на його думку суперечить цій практиці, має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
Інших обставин, які можуть свідчити про наявність численних протилежних і суперечливих судових рішень та фундаментальних і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами окрім існування оскаржуваного судового рішення, яке, на думку скаржника, суперечить усталеній судовій практиці з цього питання, скаржник не навів, а Суд не вбачає, у зв`язку з чим відхиляє його доводи про наявність у цій справі виключної правової проблеми.
З тих самих підстав Суд відхиляє доводи скаржника про виняткове значення для нього цієї справи, оскільки вони зводяться до того, що оскаржуване судове рішення суперечить усталеній судовій практиці, що може призвести до правової невизначеності, тобто до наявності виключної правової проблеми у цій справі. 
У поданій касаційній скарзі скаржник не наводить інших обставин, які відповідно до частини третьої статті 287 ГПК України, належать до випадків, за яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки скаржник не обґрунтував наявність у цій справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, його доводи про винятковість для нього цієї справи визнані Судом необґрунтованими, а також він не навів інших обставин, які відповідно до частини третьої статті 287 ГПК України, належать до випадків, за яких судові рішення у малозначних спорах підлягають касаційному оскарженню, підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ "ММК ім. Ілліча" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 у справі №   910/10765/19 у цій справі відсутні.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 у справі №910/10765/19.
2. Направити Приватному акціонерному товариству "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" копію цієї ухвали, касаційну скаргу з доданими матеріалами та заяву про усунення недоліків з додатками на 33 аркушах, в тому числі оригінал платіжного доручення № 4500029668 від 15.04.2020 на суму 3 842,00 грн; копії касаційної скарги та заяви про усунення недоліків залишаються в суді касаційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                К. М. Пільков
Судді                                                                                                    Т.Б. Дроботова
                                                                                                    Ю. Я. Чумак