ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.003950 пров. № А/857/2307/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Максим Х.Б.,  
представників позивача                                         Несторак Х.І.,  Іванського В.І.,
представника відповідача                                      Хробак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року (прийняте у м. Львові суддею Кедик М.В.; складене у повному обсязі 12 грудня 2019 року) в справі № 1.380.2019.003950 за позовом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (правонаступником якого є Офіс великих платників податків Державної податкової служби) до Державного підприємства «Львіввугілля» про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі,

                                                      В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс ВПП ДФС) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив надати дозвіл на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків Державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля), що перебуває у податковій заставі, відповідно до актів опису від 13.02.2019 № 1-з на суму 683 100 грн; від 12.11.2018 № 10-з на суму 701 223,80 грн; від 05.03.2018 № 2-з на суму 29 400 грн; від 03.05.2018 № 5-з на суму 507 000 грн; від 26.04.2018 № 4-з на суму 13 529 грн; від 28.09.2018 № 8-з на суму 102 970 890 грн; від 14.12.2018 № 11-з на суму 10 087 980 грн; від 12.10.2018 № 9-з на суму 7 675 832,82 грн; від 06.11.2017 № 16-з на суму 5 525 564,38 грн; від 06.11.2017 № 15-з на суму 2 702 794 грн; від 06.11.2017 № 14-з на суму 1 712 681,48 грн; від 06.11.2017 № 13-з на суму 9258928 грн; від 06.11.2017 № 17-з на суму 13 757 062,50 грн; від 06.11.2017 № 9-з на суму 90 264 грн; від 06.11.2017 № 10-з на суму 89 110 грн; від 26.07.2018 № 7-з на суму 1 638 290 грн; від 30.11.2017 № 22-з на суму 2 145 984,50 грн; від 30.11.2017 № 20-з на суму 2 509 712,04 грн; від 30.11.2016 № 10-з на суму 3 311 500 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у відповідача наявна заборгованість в розмірі 165 410 846,52 грн, яку той самостійно не сплачує. Керуючись ст. 95 Податкового кодексу України (далі – ПК України) контролюючий орган просить суд надати йому дозвіл на погашення суми боргу за рахунок майна платника, згідно з актами опису від 13.02.2019  № 1-з на загальну суму 683 100,00 грн; від 12.11.2018 №10-з на загальну суму 701 223,80 грн; від 05.03.2018 № 2-з на загальну суму 29 400,00 грн; від 03.05.2018 № 5-з на суму 507 000,00 грн; від 26.04.2018 № 4-з на загальну суму 13 529,00 грн; від 28.09.2018 № 8-з на загальну суму 102 970 890,00 грн; від 14.12.2018 № 11-з на загальну суму 10 087 980,00 грн; від 12.10.2018 № 9-з на загальну суму 7 675 832,82 грн; від 06.11.2017 № 16-з на загальну суму 5525564,38 грн; від 06.11.2017 № 15-з на суму 2 702 794,00 грн; від 06.11.2017 № 14-з на загальну суму 1 712 681,48 грн; від 06.11.2017 № 13-з на суму 9 258 928,00 грн; від 06.11.2017 № 17-з на загальну суму 13 757 062,50 грн; від 06.11.2017 № 9-з на загальну суму 90 264,00 грн; від 06.11.2017 № 10-з на суму 89 110,00 грн; від 26.07.2018 № 7-з на загальну суму 1638 290,00 грн; від 30.11.2017 № 22-з на суму 2145 984,50 грн; від 30.11.2017 № 20-з на загальну суму 2 509 712,04 грн; від 30.11.2016 № 10-з на загальну суму 3 311 500,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив Офіс ВПП ДПС, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до ст. 95 ПК України контролюючий орган дотримав послідовність процедури стягнення податкового боргу, також по ДП «Львіввугілля» відсутнє рішення на його приватизацію. Відтак, мораторій щодо примусової реалізації майна ДП «Львіввугілля» не поширюється, оскільки останнє відсутнє у переліку об`єктів державної власності, котрі підлягають приватизації. Також покликається на те, що мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та на порушення справ про банкрутство вуглеводних підприємств поширюється виключно на дію Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; в цьому випадку мораторій не застосовується. Отже, покликання відповідача на Закон України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», Постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2015 року № 271 «Про проведення прозорої та конкурентної приватизації у 2015-2017 роках» є необґрунтованими та безпідставними, оскільки такі на спірні правовідносини не поширюються.

Крім цього, Офіс великих платників податків Державної податкової служби заявив клопотання про заміну позивача у справі на його правонаступника, яке з урахуванням приписів статті 52 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити та замінити Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби на його правонаступника – Офіс великих платників податків Державної податкової служби.

У судовому засіданні представники апелянта підтримали вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просили апеляційну скаргу задовольнити. Представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2014 у справі № 813/3195/14 позов задоволено. 
Стягнуто з рахунків ДП «Львіввугілля» у банках, що обслуговуть цього платника податків, на користь Державного бюджету України 3 574 342,44 грн заборгованості. 
Постанова набрала законної сили 14.07.2014. 

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі № 813/6431/14 позов задоволено повністю. 
Стягнуто з рахунків ДП «Львіввугілля» у тому числі і з його відокремлених підрозділів, на користь Державного бюджету кошти в розмірі 11 643 010,00 грн. 
Постанова набрала законної сили 03.02.2015.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 у справі № 813/5271/15 позов задоволено повністю. 
Стягнуто з рахунків ДП «Львіввугілля» на користь Державного бюджету України податковий борг в сумі 28 079 414,00 грн.
Постанова набрала законної сили 20.10.2015.

Позивач з метою погашення заборгованості надсилав на адресу ДП «Львівугілля» першу податкову вимогу форми «Ю1» № 1/171 від 17.06.2003 та другу податкову вимогу форми «Ю2» № 2/175 від 22.07.2003.

Також, на виконання вищенаведених судових рішень податковий орган направляв до банків, що обслуговують рахунки відповідача, інкасові доручення, однак такі повертались без виконання у зв`язку з відсутністю коштів на рахунках у банку (а.с. 98-107, т. 1).

Відповідно до актів опису майна в податкову заставу (від 13.02.2019 № 1-з на загальну суму 683 100,00 грн; від 12.11.2018 № 10-з на суму 701 223,80 грн; від 05.03.2018 № 2-з на загальну суму 29 400,00 грн; від 03.05.2018 № 5-з на загальну суму 507 000,00 грн; від 26.04.2018 № 4-з на загальну суму 13 529,00 грн; від 28.09.2018 № 8-з на загальну суму 102 970 890,00 грн; від 14.12.2018 № 11-з на суму 10 087 980,00 грн; від 12.10.2018 № 9-з на загальну суму 7 675 832,82 грн; від 06.11.2017 № 16-з на загальну суму 5 525 564,38 грн; від 06.11.2017 № 15-з на суму 2 702 794,00 грн; від 06.11.2017 №14-з на загальну суму 1 712 681,48 грн; від 06.11.2017 № 13-з на загальну суму 9 258 928,00 грн; від 06.11.2017 № 17-з на загальну суму 13 757 062,50 грн; від 06.11.2017 № 9-з на загальну суму 90 264,00 грн; від 06.11.2017 № 10-з на суму 89 110,00 грн; від 26.07.2018 № 7-з на загальну суму 1 638 290,00 грн; від 30.11.2017 № 22-з на загальну суму 2 145 984,50 грн; від 30.11.2017 № 20-з на загальну суму 2 509 712,04 грн; акт опису майна від 30.11.2016 № 10-з на суму 3 311 500,00 грн, про що внесено записи у Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна) по ДП “Львіввугілля” складено та обтяжено майна в податкову заставу на суму 165 410 846,52 грн. 

Враховуючи те, що заходи стягнення вжиті позивачем не призвели до погашення відповідачем податкового боргу, позивач звернувся до суду з цими позовними вимогами.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що вимога позивача про надання дозволу на стягнення податкового боргу за рахунок майна відповідача, що перебуває у податковій заставі, є обґрунтованою частково та підлягає задоволенню в частині погашення податкового боргу в сумі 31 653 756,44 грн.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Згідно з п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. 
Так, відповідно до норм п. 87.2 ст. 87 ПК України джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.
Пунктом 88.1 ст. 88 ПК України визначено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.
Згідно з п.п. 14.1.155 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.
У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.
Пунктом 89.1 статті 89 ПК України визначено, що право податкової застави виникає у разі: у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу; у випадку, визначеному в пункті 100.11 статті 100 цього Кодексу, - з дня укладання договору про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань.
Згідно з п. 89.2 ст. 89 ПК України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому. У разі якщо балансова вартість майна, на яке поширюється податкова застава, є меншою ніж сума податкового боргу платника податків, право податкової застави поширюється на таке майно. У разі якщо балансова вартість такого майна не визначена, його опис здійснюється за результатами оцінки, яка проводиться відповідно до Закону України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні”. У разі збільшення суми податкового боргу складається акт опису до суми, відповідної сумі податкового боргу платника податків, у порядку, передбаченому цією статтею.
Відповідно до п. 89.3 ст. 89 ПК України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Відповідно до п.п. 95.1, 95.2, 95.3, 95.10 ст. 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.
Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу.
Відповідно до п. 95.1 та 95.2 ст. 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Згідно п. 95.3 ст. 95 ПК України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини. Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі. Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. 

Аналіз зазначеного вказує на те, що податковий борг платника податків може бути погашений за рахунок будь-якого майна такого платника, переданого у податкову заставу, при цьому рішення про погашення усієї суми податкового боргу шляхом продажу майна, яке перебуває у податковій заставі приймається на підставі рішення суду.
Поряд з цим, обов`язковими умовами (обставинами), наявність яких сукупно зумовлює виникнення у податкового органу права на звернення до суду з цим позовом є: наявність у платника податків боргу зі сплати податків (зборів, обов`язкових платежів); сума заборгованості платника податків на момент звернення податкової служби до суду з позовом про надання дозволу на погашення боргу за рахунок майна платника має бути узгодженою у встановленому законодавством порядку; відсутність коштів на рахунках платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків; наявність майна платника податків - боржника у податковій заставі.
Лише сукупність вказаних обставин наділяє податковий орган правом на звернення до суду з позовом про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків.
Отже, ПК України встановлює послідовність звернення до суду з вимогами щодо погашення податкового боргу платника. При зверненні до суду з вимогою про надання дозволу на погашення заборгованості за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі, податковий орган повинен обґрунтувати в першу чергу недостатність у такого платника грошових коштів - готівкових чи на рахунках у банку, достатніх для повного погашення його боргу перед бюджетом, а також зазначити, які заходи вжив податковий орган для того, щоб погасити борг платника за рахунок належних йому коштів та чим це підтверджується.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 818/909/16.

Як уже зазначалось, відповідно до постанов Львівського окружного адміністративного суду, які набрали законної сили, стягнуто з рахунків ДП «Львіввугілля» на користь Державного бюджету України податковий борг.
На виконання вказаних постанов позивач направляв до банків, що обслуговують рахунки відповідача, інкасові доручення, котрі були повернуті без виконання.
Однак, щодо податкового боргу, стягнутого за постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі № 813/6431/14, необхідно зазначити таке.

Постановою Верховного суду від 11.12.2018 у справі № 813/933/15 касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Львові МГУ ДФС задоволено.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.11.2016 у справі № 813/933/15 скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги СДПІ з ОВП у м. Львові МГУ ДФС про надання дозволу на погашення боргу задоволено.
Надано СДПІ з ОВП у м. Львові МГУ ДФС дозвіл на погашення суми податкового боргу ДП Львіввугілля» в розмірі 11 643 010,00 грн за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Предметом та підставою розгляду цієї справи була постанова Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі № 813/6431/14 про стягнення коштів в сумі 11 643 010,00грн.

Зазначені обставини беззаперечно підтверджують той факт, що в податкового органу є дозвіл на погашення податкового боргу, стягнутого постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі № 813/6431/14 в сумі 11 643 010,00 грн, а відтак з урахуванням встановлених обставин колегія суддів констатує, що позивач не в повному обсязі дотримався вимог щодо особливого порядку погашення заборгованості платників податків перед бюджетами, оскільки щодо податкового боргу в сумі 133 757 090,00 грн ГУ ДФС в Львівській області не зверталось до суду з позовом про стягнення коштів з рахунків у банку, що виключає можливість надання дозволу на погашення податкового боргу в цій частині за рахунок майна відповідача.
З наведеного видно, що податковий борг є узгодженим лише у сумі 31 653 756,44 грн, оскільки контролюючий орган підтвердив вжиття усіх послідовних дій щодо погашення лише цієї суми податкового боргу відповідача, що передують зверненню до суду з позовними вимогами про надання дозволу на погашення суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі, проте позитивних результатів ці заходи не дали внаслідок відсутності коштів на рахунку платника.

Одночасно, варто зауважити що основним видом економічної діяльності ДП «Львіввугілля» є добування кам`яного вугілля, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Також встановлено, що «Шахта «Межирічанська», «Шахта «Відродження», «Шахта «Великомостівська», «Шахта «Лісова», «Шахта «Червоноградська» та «Шахта «Зарічна» є відокремленими підрозділами ДП «Львіввугілля», та не є окремими юридичними особами, а входять до структури ДП «Львіввугілля».

Згідно з ст. 1 Закону України “Про особливості приватизації вугледобувних підприємств” вугледобувне підприємство - гірниче підприємство, основним видом економічної діяльності якого є підземне або відкрите добування вугілля, до складу якого можуть входити шахти, шахтоуправління, розрізи та інші відокремлені підрозділи, що виконують допоміжні функції.
Відповідно до ст. 3, 4 Закону України “Про особливості приватизації вугледобувних підприємств” приватизація вугледобувних підприємств здійснюється відповідно до законодавства з питань приватизації з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
До об`єктів приватизації належать: вугледобувні підприємства як єдині майнові комплекси; шахти (шахтоуправління) як єдині майнові комплекси; розрізи як єдині майнові комплекси; акції, які належать державі у статутних капіталах акціонерних товариств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації державних вугледобувних підприємств.
Статтею 13 Закону України “Про особливості приватизації вугледобувних підприємств” передбачено, що з метою недопущення банкрутства вугледобувних підприємств і збереження сировинної бази металургійного та енергетичного комплексів з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства до моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств.
Згідно з ст.16 Закону України “Про особливості приватизації вугледобувних підприємств” дія норм статей 2 і 13 цього Закону поширюється виключно на вугледобувні підприємства, щодо яких прийнято рішення про приватизацію після набрання чинності цим Законом, та вугледобувні підприємства, приватизовані після набрання чинності цим Законом.

З наведеного видно, що на вугледобувні підприємства з часу прийняття рішення про їх приватизацію та до моменту завершення приватизації встановлюється мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство таких підприємств.

Постановою Кабінету Міністрів України № 987 від 19.09.2012 “Про затвердження переліку об`єктів державної власності, які підлягають приватизації у 2012-2014 роках, та критеріїв визначення способу їх приватизації” затверджено перелік об`єктів державної власності, які підлягають приватизації у 2012-2014 роках, та критеріїв визначення способу їх приватизації, серед яких є відокремлені підрозділи ДП “Львіввугілля”, а саме: “Шахта “Межирічанська”, “Шахта “Відродження”, “Шахта “Великомостівська”, “Шахта “Лісова”, “Шахта “Червоноградська” та “Шахта “Зарічна”.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2015 № 271 “Про проведення прозорої та конкурентної приватизації у 2015-2017 роках” затверджено перелік об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2015-2017 роках, в тому числі відокремлені підрозділи ДП “Львіввугілля”, а саме: “Шахта “Межирічанська”, “Шахта “Відродження”, “Шахта “Великомостівська”, “Шахта “Лісова”, “Шахта “Червоноградська” та “Шахта “Зарічна”, “Шахта “Степова”.
На виконання цієї постанови наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості №344 від 08 червня 2015 року «Про передприватизаційну підготовку підприємств" відповідальність за здійснення передприватизаційної підготовки вугледобувних об`єктів приватизації покладено на керівників державних вугледобувних підприємств, зокрема і на керівника ДП "Львіввугілля".
Відтак, вищезазначені відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля» включено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2015 - 2017 роках.

Згідно вимог Закону України “Про особливості приватизації вугледобувних підприємств” включення до переліку об`єктів приватизації відокремлених підрозділів ДП “Львіввугілля” надає їм статусу об`єкта приватизації, на який розповсюджуються положення про мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна, відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля» є складовими підприємства, а тому відчужувати майно підприємства та його відокремлених підрозділів підприємства, яке перебуває на їхньому балансі, згідно з нормами чинного законодавства заборонено, що, відповідно, спростовує доводи апелянта в цій частині.

Як зазначив суд першої інстанції, постановою Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 813/933/15 за позовом Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління ДФС до ДП «Львіввугілля» про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі встановлено, що мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження вугледобувних підприємств стосується виключно нерухомого майна, інших необоротних активів, земельної ділянки державної власності, на якій розташований такий об`єкт (основні фонди), натомість у спірних правовідносинах, згідно актів опису, в податкову заставу передано майно - вугілля та відходи шахтного виробництва, що знаходяться на складах відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля», яке не є основними фондами, а є оборотними активами до яких може бути застосовано заходи примусового стягнення, у тому числі і надано дозвіл на погашення суми податкового боргу за рахунок його продажу.

Отже, зазначене вказує на те, що заходи примусового стягнення, у тому числі і надання дозволу на погашення суми податкового боргу за рахунок його продажу не може бути застосовано до основних фондів, а лише до оборотних активів.

Зазначений висновок апеляційного суду відповідає також позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 18.03.2020 у справі № 813/3962/15 та від 04.06.2020 у справі  № 813/2271/17.

Також, згідно з актами опису майна від 03.05.2018 № 5-з на загальну суму 507 000,00 грн; від 28.09.2018 № 8-з на загальну суму 102 970 890,00 грн; від 30.11.2017 № 22-з на загальну суму 2 145 984,50 грн; від 30.11.2017 № 20-з на загальну суму 2 509 712,04 грн, від 30.11.2016 № 10-з на загальну суму 3 311 500,00 грн в податкову заставу передано майно - вугілля, що знаходяться на складах відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля», яке не є основними фондами, а є оборотними активами, а тому до них може бути застосовано заходи примусового стягнення, у тому числі і надано дозвіл на погашення суми податкового боргу за рахунок його продажу.

Решта зазначених позивачем в апеляційній скарзі обставин знаходяться поза межами судового розгляду у цій справі, а тому правового значення у спірних правовідносинах не мають.

У рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (набуло статусу остаточного 10.15.2011) Європейський Суд з прав людини зазначив: «… що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (…).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (…).
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (…)».

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                               П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від  02 грудня 2020 року в адміністративній справі № 1.380.2019.003950 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 17 липня 2020 року.