ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року	Львів	Справа № 460/2997/20 пров. № А/857/7006/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Качмара В.Я., Курильця А.Р.,
за участю секретаря судового засідання                    Кітраль Х.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ» про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Друзенко Н.В., 
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Рівне, 
дата складання повного тексту рішення - 07 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

24 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л., в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 09 квітня 2020 року винесену при виконанні виконавчого напису № 6074 від 04 квітня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 квітня 2020 року отримала постанову відповідача від 09 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №61777743 про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ» коштів в сумі 15470,00 грн. Вказує на протиправність такої постанови, оскільки в порушення норм ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець відкрив виконавче провадження не за місцем проживання боржника, відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження без належних доказів, що в межах території виконавчого округу - м. Київ наявне майно, що належить боржнику, та не врахував, що місцем реєстрації боржника є місто Рівне. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано постанову від 09 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №61777743, винесену приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною при примусовому виконанні виконавчого напису №6074, виданого 04 квітня 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки приватним виконавцем виконавчий документ прийнято до виконання не за місцем проживання, перебування, роботи боржника - фізичної особи (позивача) або місцезнаходженням його майна, то оскаржувана постанова є протиправною.
Не погодившись з прийнятим рішенням, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що виконавчий напис приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. № 6074 від 04 квітня 2020 року та заява від 07 квітня 2020 року за №  б/н про його примусове виконання містили інформацію про місце проживання боржника за адресою АДРЕСА_1 , тобто в межах виконавчого округу м. Києва. Тому приватним виконавцем не порушено норми Закону України «Про виконавче провадження».
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що існують чіткі вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження, а право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює свою діяльність. Саме зазначення адреси боржника у виконавчому документі не може бути підтвердженням того, що особа там зареєстрована чи проживає, а виконавець перед винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження зобов`язаний перевірити чи існують підстави для відмови  у відкритті такого виконавчого провадження з тих чи інших обставин.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та слідує з довідки про реєстрацію місця проживання особи №61590 від 01 жовтня 2019 року, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, ОСОБА_1 з 04 жовтня 2000 року і по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6). 
09 квітня 2020 року приватним виконавцем  виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61777743 щодо виконання виконавчого документа: виконавчого напису №6074 від 04 квітня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ» заборгованості в розмірі 15470,00 грн.  Боржником визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Її адресу зазначено як: АДРЕСА_3 (а.с.7). Цією ж постановою з боржника стягнуто виконавчий збір 1547,00 грн. 
Також, 09 квітня 2020 року приватним виконавцем  виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. в межах виконавчого провадження №61777743 винесено дві постанови про арешт коштів боржника, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанову про стягнення з боржника основної винагороди (а.с.8-11). Вказані постанови були направлені ОСОБА_1 та отримані адресатом за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).  
З матеріалів справи слідує, що постанова про відкриття виконавчого провадження адресувалась ОСОБА_1 як за адресою: АДРЕСА_1 , так і за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24). 
На запит приватного виконавця, орган ДФС повідомив, що боржник на обліку в органах ДФС не перебуває. Також, повідомлено, що боржник отримувала доходи: з ознакою 128, тобто допомогу від фондів загальнообов`язковогo державного соціального страхування  - від  податкового агента з кодом ЄДРПОУ 21084805, тобто від Рівненського міського центру зайнятості; з ознакою 101, тобто заробітну плату від роботодавця з кодом ЄДРПОУ 36598008,  тобто від ТОВ «Рівнетеплоенерго»; з ознаками 194, тобто списаної заборгованості, за якою минув строк позовної давності від податкових  агентів з кодами ЄДРПОУ 41940643 та 37026574, тобто від ТОВ «Компанйон Фінанс» та ТОВ «КФ.ЮА»  (а.с.26-30). 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості щодо права власності на майно по фізичній особі ОСОБА_1  станом на 07 травня 2020 року - відсутні (а.с.31).
У наявному в матеріалах справи виконавчому написі №6074 від 04 квітня 2020 року, виданому приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., вказано адресу реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , а також місце проживання: АДРЕСА_3 . Місце народження і місце роботи вказано: «не відомо». Разом з тим, договір про надання кредиту і усі додатки до нього, на підставі яких приватним нотаріусом видано відповідний виконавчий напис, містять виключно одну адресу ОСОБА_1 , а саме: м . Рівне, вул. Новодвірська , 119-А .
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до п. 3 ч. 1    ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-УІІІ) відповідно до цього    Закону    підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.
Статтею 4 Закону №1404-VIII    встановлені вимоги до виконавчого документу та підстави, за яких виконавчий документ повертається стягувачу. Так пунктами 3, 4 ч. 1 вказаної статті визначено, що у виконавчому документі зазначаються, серед іншого: повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків).
Згідно із п. 10 ч. 4    ст. 4 Закону № 1404-VІІІ    виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Частиною 1 ст. 5 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим    Законом    випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються    Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ч. 1    ст. 18 Закону №1404-VIII    виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим    Законом    заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із абз. 2 ч. 1    ст. 19 Закону №1404-VIII    право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до    статті 5 цього Закону    віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 
Згідно із ч. 3 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною 3    ст. 22 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що приватний виконавець має право розпочати здійснення діяльності з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України.
Згідно із п. 4 ч. 2    ст. 23 того ж Закону    у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Відповідно до ч. 1    ст. 25 вищевказаного Закону    виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Частиною другою цієї статті передбачено, що приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до    Закону України «Про виконавче провадження»    знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Пунктом 1 розділом ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої    наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5    (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802; далі -    Інструкція №512/5) визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.
Згідно із п. 3    розділу ІІІ Інструкції №512/5    заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа. У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).
Відповідно до п. 4    розділу ІІІ Інструкції №512/5     виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.
У разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. (п. 5    Інструкції № 512/5).
Місце виконання рішення згідно з пунктом 10 розділу III Інструкції №512/5 визначається відповідно до вимог, встановлених    статтею 24 Закону № 1404-VІІІ.
Згідно із ч. 2    ст. 24 Закону № 1404-VІІІ    передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Аналізуючи вищенаведені норми права колегія суддів зазначає, що є визначені вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому, згідно з ч. 3    ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»    право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території, якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
Відповідно до ч. 2    ст. 24 Закону № 1404-VІІІ якщо місце проживання, перебування боржника-фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.
Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи №61590 від 01 жовтня 2019 року, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, а Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. має право на ведення незалежної професійної діяльності у виконавчому окрузі м. Києва, що відповідачем не заперечується.
Приймаючи зазначений виконавчий документ до виконання, відповідач виходив з того, що адресою боржника є зазначена у виконавчому написі нотаріуса адреса проживання ОСОБА_1 . На цій підставі приватний виконавець дійшов висновку про проживання боржника у м. Києві та, як наслідок, наявність підстав для відкриття ним виконавчого провадження.
При цьому, жоден з доданих стягувачем документів не вказує на можливе місце проживання позивача саме в місті Києві.
Також, при поданні стягувачем вказаної заяви, останнім не надано будь-яких доказів, які б підтверджували місце проживання позивача станом на момент подання заяви про примусове виконання виконавчого напису.
Згідно із ч. ч. 1, 2,    ст. 29 Цивільного кодексу України    місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
За приписами    Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»    місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрацією місця проживання або місця перебування фізичної особи є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестись офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. При цьому, підтвердженням реєстрації місця проживання або місця перебування фізичної особи є довідка, яка видасться органом реєстрації. Також, відомості про місце проживання та місце перебування особи можуть вноситись до наступних документів: паспорт громадянина України,    тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Навіть той факт, що у виконавчому написі зазначено однією з адрес реєстрації та фактичного проживання м. Київ, не підтверджує той факт, що місцем проживання/перебування позивача є саме місто Київ. 
При цьому, з наявної в матеріалах справи копії договору про надання кредиту № 2342728 від 30 травня 2019 року, долученої стягувачем до заяви про примусове виконання рішення, слідує, що адреса реєстрації та фактичного проживання позивача АДРЕСА_2.
Колегія суддів зазначає, що у разі пред`явлення виконавчого документа не за місцем реєстрації, вказаної у виконавчому документі, стягувачем до заяви мали бути приєднані підтверджуючі документи, що дають змогу достовірно встановити, що боржник проживає, перебуває за адресою, зазначеною стягувачем у заяві.
Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону № 1404-УІІІ у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Вищевказане на думку колегії суддів є підставою для висновку, що на момент відкриття виконавчого провадження №61745657 приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. не володіла достовірною інформацією про фактичне проживання боржника за вказаною адресою у м. Києві.
Жодних доказів проживання позивача, як у період укладення кредитного договору, видачі виконавчого напису нотаріусом, відкриття виконавчого провадження відповідачем, так і на час розгляду справи за адресою АДРЕСА_1 у матеріалах справи не має.
А отже, у суду першої інстанції не було достатньо правових підстав вважати, що постанова про відкриття виконавчого провадження є обґрунтованою, та винесеною з дотримання вище вказаних положень    Закону    щодо місця відкриття виконавчого провадження.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконавчий документ приймався відповідачем до виконання не за місцем проживання боржника чи знаходження його майна і у приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження, а тому оскаржувана постанова є протиправною.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року у справі № 460/2977/20 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 30 липня 2020 року.