УХВАЛА        
 
25 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 358/252/18
провадження № 61-12178ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Божком Михайлом Івановичем, на постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Богуславський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про звільнення від обов`язку сплати аліментів на утримання дитини,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив звільнити його від обов`язку сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 358/765/17 від                18 липня 2017 року, виданим Богуславським районним судом Київської області. 
 
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 03 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Звільнено ОСОБА_1 від обов`язку сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Скасовано заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 358/765/17 від               18 липня 2017 року, виданим Богуславським районним судом Київської області, яка виникла у боржника ОСОБА_1 за період з серпня                2017 року до часу постановлення судового рішення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Місцевий суд, задовольняючи позову ОСОБА_1 , виходив з того, що Розпорядженням голови Богуславської районної державної адміністрації № 238 від 22 червня 2018 року місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено за місцем проживання баби дитини - ОСОБА_4 та його діда - ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , вказане розпорядження є чинним і ніким не оскаржено. Тимчасове чи періодичне проживання дитини з батьками, на яке вони мають право, згідно цього розпорядження не надає батькам права на отримання аліментів, оскільки проживання з дитиною має бути постійним із одним із батьків за їх згодою, а за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини такий спір має бути вирішений остаточно судом за зверненням з позовом до суду одного із батьків. Сторони по справі таких дій на час постановлення судового рішення не вчинили, тому позивача слід звільнити від сплати аліментів на дитину та скасувати заборгованість по сплаті аліментів у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 358/765/17 від                 18 липня 2017 року виданим Богуславським районним судом Київської області, яка виникла у боржника ОСОБА_1 за період з серпня                 2017 року до часу постановлення судового рішення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 03 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що одержувач аліментів не потребує матеріальної допомоги, платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу, аліменти на дитину витрачаються ОСОБА_2 не за призначенням.  
 
У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат                                     Божок М. І. звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Богуславського районного суду Київської області від 03 січня 2019 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції,                              ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до                           Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу               малозначною.
 
Касаційна скарга не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року            № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Божком М. І., на постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом                 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,
 
                                                              УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Божком Михайлом Івановичем, на постанову Київського апеляційного суду від     06 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Богуславський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про звільнення від обов`язку сплати аліментів на утримання дитини відмовити.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	В. М. Ігнатенко	
 	В. О. Кузнєцов