ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року 
м. Київ
справа №13352/09/1570
адміністративне провадження №К/9901/59007/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                    Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів –                                                             Жука А.В., 
                                                                      Мартинюк Н.М.,

за участі:
секретаря судового засідання Кравченко Р.О.,

позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача 1 – Орленка А.О.,
представника відповідача 2 – Бескровного М.О., Орленка А.О.,
представника відповідача 3 – Орленка А.О.,
представник третьої особи – не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу
за касаційною скаргою Військової прокуратури Південного регіону України
на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 (головуючий суддя – В.О. Потапчук, судді – Г.В. Семенюк, О.І. Шляхтицький)
у справі № 13352/09/1570
за позовом ОСОБА_1 
до Генеральної прокуратури України (відповідач 1), 
Військової прокуратури Південного регіону України (відповідач 2), 
Військової прокуратури Одеського гарнізону (відповідач 3),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – Державна казначейська служба України,
про визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
1. ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Міністерства оборони України, Генеральної прокуратури України, Військової прокуратури Південного регіону України, Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України №428 від 31.08.2005;
- визнати протиправними дії командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України з написання та видання листа бесіди з капітаном 1 рангу ОСОБА_1 від 10.03.2005, листа бесіди з капітаном 1 рангу ОСОБА_1 від 10.03.2005, подання до звільнення з військової служби у запас капітана 1 рангу ОСОБА_1 від 19.03.2005;
- визнати протиправною бездіяльність командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, посадових осіб Міністерства оборони України, Генеральної прокуратури України, Військової прокуратури Південного регіону України, Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України з відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 його прав як кадрового офіцера Збройних Сил України, в тому числі права на проходження військової служби відповідно до чинного законодавства України, всіх його прав та членів сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей;
- стягнути з Міністерства оборони України на його користь у відшкодування завданої протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю у період з 2002 року по 25.07.2014, командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України та посадовими особами Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України під час здійснення ними своїх повноважень моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.;
- стягнути з Генеральної прокуратури України на його користь у відшкодування завданої протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю у період з 2005 року по 25.07.2014 Генерального прокурора України та посадовими особами Генеральної прокуратури України під час здійснення ними своїх повноважень моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.;
- стягнути з військової прокуратури Південного регіону України на його користь у відшкодування завданої протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю у період з 2005 року по 25.07.2014 військового прокурора Південного регіону України та посадовими особами військової прокуратури Південного регіону України під час здійснення ними своїх повноважень моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.;
- стягнути з Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України на його користь у відшкодування завданої протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю у період з 2005 року по 25.07.2014 військового прокурора Одеського гарнізону та посадовими особами Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України під час здійснення ними своїх повноважень моральної шкоди у розмірі 500 000грн.;
- стягнути з Міністерства оборони України, Генеральної прокуратури України, Військової прокуратури Південного регіону України, Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України на його користь у відшкодування завданої матеріальної шкоди у загальному розмірі 49 318, 10грн. у вигляді витрат, понесених ним та членами його родини у період з 2004 року по 2014 роки при захисті в адміністративному порядку прав та законних інтересів його як кадрового офіцера Збройних Сил України та членів його родини внаслідок протиправних рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень. 
2. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2017 прийнято до провадження адміністративну справу в частині позовних вимог до Генеральної прокуратури України, Військової прокуратури Південного регіону України, Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України про визнання протиправною бездіяльності з відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно всіх прав ОСОБА_1 , як кадрового офіцера Збройних Сил України, в тому числі права на проходження військової служби відповідно до чинного законодавства України, всіх прав ОСОБА_1 та прав членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей; в частині позовних вимог про стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю у період з 2005 року по 25.07.2014 Генерального прокурора України та посадовими особами Генеральної прокуратури України під час здійснення ними своїх повноважень моральної шкоди у розмірі 500  000 грн.; стягнення з Військової прокуратури Південного регіону України на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю у період з 2005 року по 25.07.2014 Військового прокурора Південного регіону України та посадовими особами Військової прокуратури Південного регіону України під час здійснення ними своїх повноважень моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.; стягнення з військової прокуратури Одеського гарнізону на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю у період з 2005 року по 25.07.2014 військового прокурора Одеського гарнізону та посадовими особами військової прокуратури Одеського гарнізону під час здійснення ними своїх повноважень моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.; стягнення солідарно з Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону України, Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої матеріальної шкоди у загальному розмірі 49 318,10 грн. у вигляді витрат, понесених ним та членами його родини у період з 2004 року по 2014 рік при захисті в адміністративному порядку прав та законних інтересів його як кадрового офіцера Збройних Сил України та членів його родини внаслідок протиправних рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
3. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що бездіяльність зазначених відповідачів та їх посадових осіб полягає у тому, що у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та Законами України вони не прийняли жодних заходів по відновленню з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно прав ОСОБА_1 , як кадрового офіцера Збройних Сил України, включаючи право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України; усіх прав позивача та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей. Бездіяльність відповідачів підтверджується тим, що видання стосовно кадрового офіцера Збройних Сил України наказів по особовому складу, проходження ним військової служби та виконання службових обов`язків відповідно до статті 19 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ мали бути предметом прокурорського нагляду за додержанням та застосуванням законів. Проте, навіть звертаючись до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону в порядку статті 97 Кримінального процесуального кодексу України, скарги позивача розглядались відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Позивач вказує, що у своїх зверненнях він просив органи прокуратури захистити його право на проходження військової служби для чого вжити заходів прокурорського реагування для скасування незаконних наказів, а саме: пункту 6 Наказу командира в/ч НОМЕР_1 №507 (по стройовій частині) від 09.09.2005, який в подальшому визнаний протиправним та скасований судом; пункту 9 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №509 (по стройовій частині) від 12.09.2005, в подальшому визнаний протиправним та скасований судом; наказу начальника кафедри військової підготовки ОНМА №138 (по стройовій частині) від 09.06.2005; наказу начальника кафедри військової підготовки ОНМА №215 (по стройовій частині) від 08.09.2005, а також щодо відклику з Західної військово-морської бази припису №93-ВК від 08.09.2005 та його анулювання. Вказані звернення позивача розглядались посадовими особами прокуратури в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», а не Кримінального процесуального кодексу України, будь-які процесуальні рішення не приймались. Таким чином, позивач вважає, що посадові особи Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону в порушення вимог закону фактично не здійснювали прокурорський нагляд за дотриманням та застосуванням законів при виданні стосовно позивача наказів по стройовій частині. Офіційні документи Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону не містять ані слова про порушення прав та законних інтересів позивача як військовослужбовця, а також про вчинення посадовими особами Збройних Сил України посадових злочинів. У своїх офіційних документах відповідачі протиправно вказували, що у відповідності зі статтею 12 Закону України «Про звернення громадян» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади та переміщення не входить до компетенції прокуратури. Проте позивач зазначає, що ні в одній своїй заяві він не просив прокурорські органи приймати участь в процедурах його призначення на посади у Збройних Силах України або переміщення по службі, а лише просив захистити його право у порядку, встановленому законом. Позивач також зазначав, що відповідачами в ході прокурорських перевірок за його заявам було достовірно відомо те, що службове становище позивача у Збройних Силах України у період з 30.10.2002 по 08.10.2009 не було визначено. Зазначає, що посадовим особам військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону було достовірно відомо, що позивач, як військовослужбовець, який не займає штатну посаду у Збройних Силах України, не перебуває у списках особового складу та на усіх видах забезпечення, включаючи грошове, позбавлений разом із сім`єю усіх прав.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
4. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17.05.2017 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону щодо неналежного реагування на звернення ОСОБА_1 стосовно відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей. Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Стягнуто з військової прокуратури Південного регіону на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Стягнуто з військової прокуратури Одеського гарнізону на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.
5. При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №13352/09/1570 визнано протиправною бездіяльність командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Міністерства оборони України з відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей. Вказаним рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що обставини, за якими ОСОБА_1 звертався також до органів прокуратури за встановленням законності та відновленням його порушених прав, мали незаконний характер. Водночас, з боку органів прокуратури реагування на звернення позивача були формальними, та для розв`язання ситуації щодо відновлення прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення його прав на соціальний та правовий захист для військовослужбовців та членів їх сімей не було вжито жодних дієвих заходів. А тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що пасивність поведінки відповідачів у спірних правовідносинах є бездіяльністю, яка мала негативний вплив на реалізацію прав та свобод позивача. 
6. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України, Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України щодо неналежного реагування на звернення ОСОБА_1 стосовно відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей. Стягнуто з Військової прокуратури Південного регіону України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. Стягнуто з Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України на користь            ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. В іншій частині пов`язаних позовних вимог відмовлено.
7. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що суд першої інстанції безпідставно визнав протиправними дії Генеральної прокуратури України, оскільки на підставі вимог законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин та зважаючи на дискреційні повноваження Генеральної прокуратури України під час здійснення прокурорського нагляду, відповідач діяв у межах наданих повноважень. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
8. У касаційній скарзі Військова прокуратура Південного регіону України, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог, винести нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .  
9. В обґрунтування вимог касаційної скарги вказує, зокрема, на те, що згідно із заявою позивача про зміну позовних вимог від 12.07.2016 бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України та Військової прокуратури Одеського гарнізону з відновлення прав позивача полягала у невжитті заходів реагування за його зверненнями, поданими в 2006-2009 роках, доказів надходження до вказаних органів прокуратури звернень позивача та результатів їх розгляду у період 2002-2005 років та 2010-2014 років матеріали справи не містять. Крім того, зазначає, що частина звернень позивача та його дружини у період з 2006-2008 роках, що розглядались Військовою прокуратурою Південного регіону України та Військовою прокуратурою Одеського гарнізону, містили вимоги щодо прийняття процесуальних рішень відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України з метою притягнення посадових осіб Міністерства оборони України та органів прокуратури до кримінальної відповідальності, а тому відповідно до вимог процесуального закону на вирішення справи в цій частині не поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Позиція інших учасників справи
10. У відзиві на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджуються, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції – без змін.    
Рух касаційної скарги
11. Ухвалою Верховного Суду від 16.10.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Військової прокуратури Південного регіону України.
12. Ухвалою Верховного Суду від 05.06.2020 прийнято до провадження адміністративну справу та призначено до касаційного розгляду у судовому засіданні.
13. У судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали вимоги касаційної скарги з підстав, викладених в касаційній скарзі, просили рішення суду апеляційної інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог, винести нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.
14. Позивач у судовому засіданні заперечував проти касаційної скарги з мотивів, викладених у відзиві на касаційну скаргу та додаткових поясненнях до відзиву на касаційну скаргу, та просив відмовити в задоволенні касаційної скарги відповідача 2.
15. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дата, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. 
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
16. ОСОБА_1 з жовтня 1996 року проходив військову службу в Західному морському районі ВМС ЗС України на різних посадах, а в період з 16.11.2001 по 30.10.2002 на підставі наказу Головнокомандуючого ВМС ЗС України від 16.11.2001 №0264 проходив службу в управлінні Західного морського району ВМС України (в/ч НОМЕР_1 м. Одеса) на посаді заступника командира морського району - начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.
17. За директивою Головнокомандувача Західний морський район підлягав переформуванню до 30.10.2002 в Західну військово-морську базу. Але новий штат надійшов до військової частини НОМЕР_1 тільки 05.02.2003, до надходження якого увесь особовий склад залишався на своїх попередніх посадах.
18. 01.03.2003 Управління Західного морського району ВМС ЗС України закінчило своє існування на підставі директиви Міністерства оборони України від 17.07.2002 №Д 115/1/07. Згідно з директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 №01 та НШ ВМС ЗС України від 03.02.2004 №ДГпШ-14/1/026 Управління Західної військово-морської бази було переформовано у Західну військово-морську базу.
19. З 30.10.2002, дати скорочення посади, яку займав позивач, стосовно нього не видано жодного належним чином оформленого наказу по особовому складу про призначення його на штатну посаду в Західній військово-морській базі ВМС ЗС України або зачисленні його у розпорядження командира Західної військово-морської бази.
20. Вказані обставини встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у справі №2а-6803/09/1570, постановах Приморського районного суду м. Одеси від 17.07.2013 у справі №2а-2/11, від 09.12.2003 у справі 2а-1522/4/11, що набрали законної сили.
21. 31.08.2005 командувачем ВМС ЗС України прийнято наказ №428, пунктом 16 якого капітана 1 рангу ОСОБА_1 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 з матеріально-технічного забезпечення, який допущений до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою начальника відділення експлуатації озброєння та технічних засобів навчання кафедри військової підготовки Одеської державної морської академії, у зв`язку зі скороченням 30.08.2005 посади начальника відділення експлуатації озброєння та технічних засобів навчання кафедри військової підготовки Одеської державної морської академії відповідно до директиви Міністра оборони України від 07.12.2004 № Д-312/1/028, з метою подальшого виконання рішення Міністра оборони України та з метою соціального захисту допущено з 31.08.2005 до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою старшого офіцера соціального психолога відділення з гуманітарних питань військової частини НОМЕР_1 . 
22. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №13352/09/1570 визнано протиправним пункт 16 наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 31.08.2005 №428; визнано протиправною бездіяльність командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Міністерства оборони України з відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав               ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей.
23. Рішенням суду, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Міністерства оборони України з відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей.
24. При цьому, судом встановлено, що тривалий час позивач самостійно намагався захистити свої права на проходження військової служби, на соціальний та правовий захист у зв`язку із цим, звертаючись до відповідних органів державної влади з численними скаргами, зокрема до Генеральної прокуратури України, Військової прокуратури Південного регіону, Військової прокуратури Одеського гарнізону та їх посадових осіб.
25. ОСОБА_1 звертався до Військової прокуратури Одеського гарнізону із заявами:
- від 22.08.2007 з проханням захистити його право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування наказу начальника КВП ОНМА №138 (по особовому складу) від 09.06.2005; провести прокурорську перевірку по факту незаконного нарахування грошового забезпечення за період з 09.06.2005 по 08.09.2005 по вакантним посадам КВП ОНМА;
- від 22.08.2007 з проханням захистити його право на усі види забезпечення, у т.ч. грошового з 01.03.2003 по час звернення; право на відпустку за 2005, 2006, 2007 роки; порушити кримінальну справу відносно командира ЗМР у зв`язку із зловживанням службовим становищем щодо його прав;
- від 17.09.2007 з проханням захистити його право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування пункту 6 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №507 (по стройовій частині) від 09.09.2005;
- від 17.09.2007 з проханням захистити його право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування пункту 9 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №509 (по стройовій частині) від 12.09.2005.
26. У відповідь на заяви позивача від 22.08.2007 Військовою прокуратурою Одеського гарнізону надано відповіді від 06.09.2007 за №5622 про те, що у порушенні кримінальної справи відносно командира військової частини НОМЕР_1 відмовлено за відсутності події злочину; відповідь за №5623 про те, що за статтею 12 Закону України «Про прокуратуру» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади не входить до компетенції прокуратури, а підстав для представництва органами прокуратури його інтересів у суді, передбачених статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» перевіркою не встановлено, за відсутності підстав прокурорське реагування не здійснювалось.
27. За заявами позивача від 17.09.2007 надано відповідь листом військової прокуратури Одеського гарнізону від 16.10.2007 №6319 про те, що відповідно до статті 12 Закону України «Про прокуратуру» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади не входить до компетенції прокуратури, а підстав для представництва органами прокуратури його інтересів у суді, передбачених статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» перевіркою не встановлено. 
28. ОСОБА_1 15.10.2007 звернувся до Військової прокуратури Одеського гарнізону з заявою, у якій знову просив захистити його право на проходження військової служби у відповідності із чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування наказу КВП ОНМА №215 (по стройовій частині) від 08.09.2005, відклику припису №93-ВК від 08.09.2005 та його анулювання. Також просив провести прокурорську перевірку по факту незаконного нарахування грошового забезпечення у т.ч. надбавки за роботу з таємними документами у розмірі 15% у період з 09.06.2005 по 08.09.2005 по вакантним посадам КВП ОНМА.
29. На вказане звернення позивачу надано відповідь листом від 19.10.2007 №6365, у якій зазначено, що відповідно до статей 12, 36 Закону України «Про прокуратуру» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади не входить до компетенції прокуратури та підстави для представництва органами прокуратури його інтересів у суді відсутні. Щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за відсутності підстав прокурорське реагування не здійснювалось.
30. 30.11.2007 першим заступником Військового прокурора Південного регіону України затверджено висновок за результатами перевірки матеріалів щодо розгляду військовим прокурором Одеського гарнізону скарг ОСОБА_1 від 22.08.2007 та 17.09.2007. Вказаним висновком встановлено, що за зверненнями гр. ОСОБА_1 військовим прокурором Одеського гарнізону рішення прийняті правомірно, підстав для їх скасування чи проведення додаткових перевірок не виявлено. Звернення розглянуті у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян».
31. 26.05.2008 капітан 1 рангу ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Одеського гарнізону із заявою в порядку статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України щодо порушення кримінальної справи відносно начальника відділу особового складу штабу управління ЗВМБ по факту внесення в графу 12 послужного списку його особової справи неправдивих відомостей, а саме про те, що позивач до 13.12.2005 проходив військову службу в управлінні Західного морського району ВМС ЗС України на посаді заступника командира морського району начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.
32. За результатами розгляду вказаної заяви 06.06.2008 старшим помічником військового прокурора Одеського гарнізону винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.
33. До Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 звертався із заявами:
- від 12.11.2006 про оскарження дій Міністра оборони України щодо бездіяльності у вирішенні питання проходження ним військової служби, офіцерського забезпечення;
- від 19.12.2006 щодо розгляду попередніх заяв ОСОБА_1 та його дружини від 12.11.2006, порушення кримінальних справ по факту зловживання посадовими особами службовими повноваженнями при розгляді заяви від 12.11.2006;
- від 11.01.2007 щодо проведення прокурорської перевірки по вказаним у заяві фактам. Листом від 27.01.2007 позивачу повідомлено, що його заяву направлено за належністю до Міністерства оборони України.
34. Супровідними листами Генеральної прокуратури України від 16.11.2006, 28.12.2006, 12.01.2007, 20.01.2007 звернення ОСОБА_1 були направлені для організації перевірки за належністю до Військової прокуратури Південного регіону України. Супровідними листами від 06.12.2006, 27.01.2007 звернення позивача від 14.11.2006 та від 11.01.2007 щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення, надання відпустки та санаторно-курортної путівки для лікування направлені Генеральною прокуратурою України за належністю до Міністерства оборони України.
35. 16.11.2006 від Генеральної прокуратури України позивач отримав відповідь на своє звернення щодо оскарження дій командування військової частини з питань невиплати грошового забезпечення, ненадання відпусток, незабезпечення житлом, відповідно до якої заявнику роз`яснено, що наведені у заяві висловлювання щодо порушення його прав є загальними, у зв`язку із чим неможливо прийняти рішення з наведених питань.
36. За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.06.2006, адресованої Генеральному прокурору України, Військовою прокуратурою Одеського гарнізону надано відповідь від 13.02.2007 №696 та повідомлено, що прокурорське реагування не здійснювалось через відсутність підстав.
37. Не погоджуюсь з таким реагуванням відповідачів на свої звернення та скарги, позивач звернувся до суду, оскільки переконаний, що посадові особи органів прокуратури України допустили бездіяльність, не вживши в рамках своєї компетенції жодних дієвих заходів для відновлення його прав.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Релевантні джерела права й акти їх застосування (чинні на час виникнення спірних правовідносин)
38. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
39. Статтею 121 Конституції України (в редакції від 01.01.2006) встановлено, що на прокуратуру України, яка становить єдину систему, покладались такі функції:                   1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян;              5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.
40. Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.
41. Порядок розгляду заяв і скарг визначено у статті 12 Закону України «Про прокуратуру». Так, прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду. 
Прокурор здійснює нагляд за додержанням вимог законодавства щодо порядку розгляду скарг всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами.
42. Статтею 13 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, а також військові прокуратури.
До органів військових прокуратур належать військові прокуратури регіонів і військова прокуратура Військово-Морських Сил України (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів (на правах міських).
43. Відповідно до пунктів 1,7 частини першої та частини другої статті 15 Закону України «Про прокуратуру» Генеральний прокурор України спрямовує роботу органів прокуратури і здійснює контроль за їх діяльністю; відповідно до законів України видає обов`язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.
Вказівки Генерального прокурора України з питань розслідування є обов`язковими для виконання всіма органами дізнання і попереднього слідства.
44. Згідно із статтею 19 Закону України «Про прокуратуру» предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є: 1) відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам; 2) додержання законів про недоторканність особи, соціально-економічні, політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав; 3) додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності.
Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.
45. Статтею 20 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право: 1) безперешкодно за посвідченням, що підтверджує займану посаду, входити у приміщення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, до військових частин, установ без особливих перепусток, де такі запроваджено; мати доступ до документів і матеріалів, необхідних  для проведення перевірки, в тому числі за письмовою вимогою, і таких, що містять комерційну таємницю або конфіденційну інформацію. Письмово вимагати подання в прокуратуру для перевірки зазначених документів та матеріалів, видачі необхідних довідок, в тому числі щодо операцій і рахунків юридичних осіб та інших організацій, для вирішення питань, пов`язаних з перевіркою. Отримання від банків інформації, яка містить банківську таємницю, здійснюється у порядку та обсязі, встановлених Законом України «Про банки і банківську діяльність»; 2) вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення;                       3) вимагати від керівників та колегіальних органів проведення перевірок, ревізій діяльності підпорядкованих і підконтрольних підприємств, установ, організацій та інших структур незалежно від форм власності, а також виділення спеціалістів для проведення перевірок, відомчих і позавідомчих експертиз; 4) викликати посадових осіб і громадян, вимагати від них усних або письмових пояснень щодо порушень закону.
При виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право: 1) опротестовувати акти Прем`єр-міністра України, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, виконавчих органів місцевих Рад, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також рішення і дії посадових осіб; 2) вносити подання або протест на рішення місцевих Рад залежно від характеру порушень; 3) порушувати у встановленому законом порядку кримінальну справу, дисциплінарне провадження або провадження про адміністративне правопорушення, передавати матеріали на розгляд громадських організацій;                   4) давати приписи про усунення очевидних порушень закону; 5) вносити подання до державних органів, громадських організацій і посадовим особам про усунення порушень закону та умов, що їм сприяли; 6) звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.
46. Згідно із статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» подання з вимогами усунення порушень закону, причин цих порушень і умов, що їм сприяють, вноситься прокурором, його заступником у державний орган, громадську організацію або посадовій особі, які наділені повноваженням усунути порушення закону, і підлягає невідкладному розгляду. Не пізніш як у місячний строк має бути вжито відповідних заходів до усунення порушень закону, причин та умов, що їм сприяють, і про наслідки повідомлено прокурору.
47. Статтею 24 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що у разі порушення закону посадовою особою або громадянином прокурор, його заступник, залежно від характеру порушення закону, виносить мотивовану постанову про дисциплінарне провадження, провадження про адміністративне правопорушення або про порушення кримінальної справи щодо цих осіб.
Постанова про порушення дисциплінарного провадження або провадження про адміністративне правопорушення підлягає розгляду повноважною посадовою особою або відповідним органом у десятиденний строк після її надходження, якщо інше не встановлено законом.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
48. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка була чинною до 08.02.2020).
49. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
50. Так, судами встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №13352/09/1570 визнано протиправною бездіяльність командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Міністерства оборони України з відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав               ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей. Вказане рішення суду набрало законної сили.
51. Судами встановлено, що командувачем Військово-Морських Сил Збройних Сил України, а також Міністерством оборони України безпідставно тривалий час не вживалося жодних заходів, пов`язаних з призначенням позивача на штатну посаду, натомість, приймались рішення про допущення до тимчасового виконання обов`язків за окремими посадами без визначення штатної посади позивача, чим порушувався публічний порядок прийняття відповідних рішень та прав позивача.
52. Пунктом 4.8 Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 28.12.2005 № 9гн (далі – Інструкція), яка діяла на час розгляду звернень позивача встановлено, що прокурори при виконанні доручення прокуратури вищого рівня до інформації про виконання додають перевірочні матеріали, копії документів прокурорського реагування, наглядові провадження, а за необхідності - справи.
53. Згідно пункту 4.10 Інструкції при вирішенні звернень для перевірки їх доводів в обов`язковому і порядку мають бути витребувані необхідні документи, пояснення службових та інших осіб, дії яких оскаржуються. За підсумками складається мотивована довідка, а якщо у зверненнях йдеться про вчинення злочину, то приймається рішення відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства (статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України).
54. При вирішенні звернень, пов`язаних із вивченням кримінальних, цивільних, господарських та адміністративних справ, відмовних матеріалів та матеріалів прокурорських перевірок, за якими прийнято остаточні процесуальні рішення (припинено провадження), при наданні відповіді за підписом Генерального прокурора України, прокурорів областей в обов`язковому порядку складається мотивований висновок. Висновок затверджується заступником Генерального прокурора України, а в прокуратурі обласного рівня - заступником прокурора області. У разі, якщо з підпорядкованої прокуратури надійшов висновок, що повно відображає суть звернення і достатній для його розгляду, повторний висновок не складається. Про це рапортом доповідається керівнику прокуратури, його заступнику (пункт 4.11 Інструкції). 
55. Згідно пункту 4.12 Інструкції звернення може бути залишено без розгляду і вирішення у разі, якщо:
- воно не містить даних про прізвище та місце проживання автора або з якого неможливо встановити авторство (анонімне звернення);
- у зверненні не викладено суті порушеного питання або воно не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення, чи його зміст позбавлений будь-якого логічного завершення;
- звернення надійшло від особи, визнаної недієздатною;
- воно подано в інтересах іншої особи без оформленого у встановленому законом порядку доручення;
- прийнято рішення про припинення розгляду.
Рішення про залишення без розгляду звернення приймається начальником самостійного структурного підрозділу Генеральної прокуратури України, прокурором області або його заступником, міським, районним, міжрайонним та прирівняним до них прокурором за рапортом виконавця.
56. Пунктом 4.13 Інструкції встановлено, що припинення провадження із заявником можливо у випадках, якщо:
- у повторному зверненні від особи до одного й того ж органу прокуратури відсутні нові дані або факти, які потребують додаткової перевірки, а всі викладені доводи раніше перевірені у повному обсязі та заявникові надано вичерпну відповідь керівником з повідомленням про припинення провадження і роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення;
- у зверненні є нецензурна лайка, вирази, що ображають честь і гідність інших осіб, а заявник раніше попереджався про те, що при надходженні подібних звернень провадження з ним може бути припинено.
Провадження припиняється один раз на підставі мотивованого висновку виконавця, затвердженого прокурором району, міста, області та прирівняних до них, а в апараті Генеральної прокуратури - заступником Генерального прокурора України.
Повідомлення про припинення провадження за скаргами заявнику надсилається один раз. Наступні звернення з питань, що раніше перевірялись, рапортом долучаються до наглядового провадження.
57. Згідно із пунктом 6.1 Інструкції звернення громадян, запити, звернення народних депутатів України, депутатів місцевих рад вважаються вирішеними та знімаються з контролю, якщо поставлені в них питання перевірено, вжито необхідних заходів, дано вичерпні відповіді згідно з чинним законодавством і направлено письмову відповідь.
58. Пунктом 6.4 Інструкції встановлено, що при відмові в задоволенні звернень відповідь має бути мотивованою і зрозумілою.
Рішення про відхилення таких звернень у міських, районних, міжрайонних та прирівняних до них прокуратурах приймається і відповідь заявникам надається прокурором або його заступником.
У прокуратурах Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, військових регіонів та Військово-Морських Сил України рішення про відмову в задоволенні первинних звернень громадян приймаються заступником прокурора, а на те, що надійшло вдруге, - першим керівником або особою, що його заміщає. Вони ж підписують відповіді авторам звернень.
У Генеральній прокуратурі України рішення про відхилення звернень приймаються начальниками самостійних структурних підрозділів, про відхилення повторних звернень - заступниками Генерального прокурора України.
59. Судами встановлено, що Генеральною прокуратурою України відповідно до вказаних вимог чинного законодавства неодноразові звернення позивача були направлені до Військової прокуратури Південного регіону України та Міністерства оборони України для проведення перевірки на місці за вказаними фактами.
60. У встановленому законом порядку подання Генеральної прокуратури України щодо розгляду заяв позивача про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування належним чином вказаними органами не розглядалися, перевірка виконання законів здійснена поверхнево, порушені права позивача не були тривалий час виявлені та заходів прокурорського реагування прийнято не було.
61. Будь-яких повідомлень про результати розгляду подання та вжиті заходи, встановленні статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», які є обов`язковими для виконання, у визначений законодавством строк до Генеральної прокуратури України Військовою прокуратурою Південного регіону України та Військовою прокуратурою Одеського гарнізону не надавалося.
62. Акти реагування прокурора на виявлені порушення закону з вимогою (вимогами) щодо усунення порушень закону, причин та умов, що їм сприяли, в матеріалах справи не містяться.
63. За таких обставин, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що за результатом розгляду заяв позивача Військова прокуратура Південного регіону України та Військова прокуратура Одеського гарнізону Південного регіону України допустили бездіяльність, оскільки протягом більше 12 років не вжили в рамках своєї компетенції жодних дієвих заходів для відновлення порушених посадовими особами різного рівня Міністерства оборони України його прав, в результаті чого позивач на протязі вказаного строку з сім`єю проживав в непридатному для житла побутових приміщеннях, без належних комунальних послуг, був позбавлений соціального захисту, гарантованого офіцерам державою, відповідного грошового забезпечення.
64. З боку органів прокуратури реагування на звернення позивача були формальними, без належного вивчення обставин порушення його прав, виявлення причин прийняття незаконних наказів посадовими особами суб`єкта владних повноважень та не прийняття діючих мір, передбачених законодавством України щодо відновлення прав позивача на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення його прав на соціальний та правовий захист для військовослужбовців та членів їх сімей не було вжито жодних дієвих заходів.
65. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо протиправної бездіяльності Військової прокуратури Південного регіону України та Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України з відновлення з 30.10.2002 по 25.07.2014 прав позивача як кадрового офіцера Збройних Сил України, в тому числі права на проходження військової служби відповідно до чинного законодавства України, всіх його прав та членів сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей.
66. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
67. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
68. Оскільки наслідком протиправної бездіяльності Військової прокуратури Південного регіону України та Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України, та їх посадових осіб, стало порушення нормального та звичайного способу життя позивача та його сім`ї, позбавлення будь якого гарантованого державою соціального захисту, погіршення стану їх здоров`я, спричинення многолітніх душевних страждань, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі по              30  000, 00 грн. з Військової прокуратури Південного регіону України та Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України на його користь.
69. Посилання скаржника на те, що частина звернень позивача у період з 2006-2008 роках, що розглядались Військовою прокуратурою Південного регіону України та Військовою прокуратурою Одеського гарнізону, містили вимоги щодо прийняття процесуальних рішень відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, а тому відповідно до вимог процесуального закону на вирішення справи в цій частині не поширюється юрисдикція адміністративних судів, судом касаційної інстанції відхиляються, оскільки у спірних правовідносинах позивач оскаржує протиправну бездіяльність суб`єктів владних повноважень щодо відновлення його прав та законних інтересів, яка виникла на підставі неналежного реагування відповідачами на звернення позивача про порушення його прав іншим суб`єктом владних повноважень та не здійснення ними наділених законодавством управлінських функцій щодо відновлення прав позивача, як кадрового офіцера Збройних Сил України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
70. Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновку суду апеляційної інстанції не підтвердилися під час перегляду справи касаційним судом. 
71. Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права. 
72. За змістом пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
73. Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка була чинною до 08.02.2020) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Висновки щодо розподілу судових витрат 
74. Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
75. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15.01.2020 №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», статтями 327, 341, 344, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

постановив:

1. Касаційну скаргу Військової прокуратури Південного регіону України залишити без задоволення. 
2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 у справі № 13352/09/1570 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж.М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А.В. Жук 
                                                                      
                                                                      Н.М. Мартинюк