УХВАЛА
24 червня 2020 року
м. Київ
справа № 1-03/2007
провадження № 13-105сво19
Велика ПалатаВерховногоСудуускладі:
судді – доповідача  ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,
розглянула заяви суддів ОСОБА_7 та ОСОБА_13 про самовідвід і
ВСТАНОВИЛА:
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) в рішенні від 26 вересня 2019 року у справі «Скоморохов проти України» (заява № 58662/11) встановив порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні кримінальної справи судом. Цим рішенням ЄСПЛ констатував порушення Україною ст. 3 та п. 1 ст.  6  Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо  ОСОБА_18 .
27 грудня 2019 року захисник ОСОБА_19 в інтересах засудженого ОСОБА_18 звернувся до Верховного Суду із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 14 січня 2020 року відкрила провадження за заявою захисника ОСОБА_19 та призначила справу до розгляду.
Суддями Великої Палати ОСОБА_7 та ОСОБА_13 заявлено самовідвід із тих підстав, що вони як судді брали участь у розгляді касаційної скарги засудженого на вирок  апеляційного суду у Верховному Суді України.
Перевіривши заяви суддів ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , Велика Палата дійшла висновку про їх задоволення з огляду на таке.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 Кримінального процесуального кодексу України (далі  – КПК) суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Згідно із ч. 1 ст. 80 КПК за наявності підстав, передбачених статтями 75–79 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
За п. 2 ч. 1 ст. 34 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК 1960 року), чинною на час постановлення вироку, апеляційному суду області були підсудні кримінальні справи про злочини, за вчинення яких Кримінальним кодексом України передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 383 цього Кодексу в касаційному порядку перевіряються вироки, ухвали і постанови апеляційного суду, постановлені ним як судом першої інстанції, а згідно з п. 1 ч. 1 ст. 385 цього Кодексу касаційні скарги і подання розглядаються колегією суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України – на судові рішення, постановлені апеляційним судом області як судом першої інстанції.
Відповідно до частин 2–4 ст. 55 КПК 1960 року суддя, який брав участь у розгляді справи в апеляційному порядку, не може брати участі в розгляді цієї справи в суді першої інстанції або в касаційному порядку, а так само в новому розгляді справи в касаційній інстанції після скасування ухвали, постановленої з його участю.
Суддя, який брав участь у розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї справи в касаційному порядку, не може брати участі в розгляді тієї ж справи в суді першої інстанції і в апеляційному порядку, а так само в повторному розгляді справи в касаційному порядку, якщо постанову (ухвалу), винесену з його участю, скасовано. Суддя, який брав участь у розгляді справи, не може брати участі в розгляді цієї справи в порядку виключного провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 цього Кодексу за наявності обставин, передбачених ст. 55 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
Згідно з частинами 3, 4 ст. 76 чинного КПК суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у  новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції. Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і апеляційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або постанови суду касаційної інстанції.
Судді ОСОБА_7 і ОСОБА_13 брали участь у розгляді касаційної скарги засудженого у складі колегії суддів Верховного Суду України в касаційному провадженні № 5-643к11, за результатами розгляду якого 21 червня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_18 задоволено частково. Вирок Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року щодо ОСОБА_18 змінено. Виключено з кваліфікації дій ОСОБА_18 за ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК 1960 року) кваліфікуючу ознаку, передбачену пунктом «е», а саме вчинення вбивства з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб. Ухвалено вважати його засудженим за пунктами «а», «г», «з», «ж», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ст. 257 КК, ч. 2 ст. 17 і пунктами «а», «з», «и», «і» ст. 93 та пунктами «а», «г», «з», «ж», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року, – до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Замість ст. 71 КК застосував ч. 3 ст. 42 КК 1960 року і за сукупністю злочинів, за які ОСОБА_18 засуджено цим вироком та вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2002 року, визначив йому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, зарахувавши в цей строк покарання, відбуте ОСОБА_18 з 29 березня 2002 року по 11 квітня 2003 року за вироком від 25 жовтня 2002 року. У решті вирок Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року щодо ОСОБА_18 залишено без зміни.
Таким чином у процесі перегляду вироку стосовно ОСОБА_18 , попри те, що такий перегляд провадився за чинними на той час правилами касаційного провадження, колегія суддів, яка переглядала вирок, фактично діяла як суд апеляційної інстанції щодо вироку апеляційного суду, який розглядав справу й постановив його як суд першої інстанції. На цій стадії провадження Верховний Суд України досліджував повноту, всебічність та об`єктивність досудового та судового провадження, правильність застосування норм матеріального права, чи не були порушені норми процесуального права, відповідність призначеного покарання обставинам вчиненого злочину та особі винного, також вчинялись інші   процесуальні дії, необхідні для перевірки законності, обґрунтованості та справедливості вироку.
У такому провадженні суд (судова колегія), який переглядає вирок, не може не  сформувати позицію щодо законності такого акта. Участь судді у такому розгляді (перегляді) за правилами провадження, чинного на час ухвалення оскарженого судового рішення (ухвали від 21 червня 2011 року), не може не  викликати відчуття (враження), що такий суддя у будь-якому разі поза суб`єктивним критерієм може сприйматися як небезстороннім чи, приміром, тенденційним.
Водночас, саме з вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007  року та ухвалою Верховного Суду України від 21 червня 2011 року не    погоджується захисник  ОСОБА_19 в інтересах засудженого ОСОБА_18 та ставить питання про їх перегляд за виключними обставинами.
Європейські стандарти забезпечення права на справедливий суд встановлюють певні вимоги щодо безсторонності суду з точки зору стороннього спостерігача. З метою забезпечення судом необхідної довіри, важливим є існування процедур для забезпечення безсторонності у національному законодавстві, а саме, правил, що регулюють відсторонення суддів (Micallef v. Malta (Мікалефф проти Мальти) [ВП], §§ 99-100). Такі правила демонструють спробу законодавства усунути всі сумніви стосовно неупередженості судді або суду у справі і створити спробу забезпечити безсторонність шляхом ліквідації причин таких сумнівів. Більш того, для забезпечення безсторонності, законодавство спрямоване на усунення будь-яких проявів упередженості і, таким чином, сприяє довірі суспільства до суду (Meznaric v. Croatia (Межнаріч проти Хорватії), § 27).
З урахуванням наведеного та з метою унеможливлення сумнівів у об`єктивності та неупередженості суду при розгляді зазначеної вище заяви та керуючись ст.  57  КПК 1960 року, пунктом 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
У Х В А Л И Л А :
Відвести суддів ОСОБА_7 та ОСОБА_13 від участі у розгляді заяви захисника ОСОБА_19 в інтересах засудженого ОСОБА_18 про перегляд вироку Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року та ухвали Верховного Суду України від 21 червня 2011 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	           ОСОБА_1 	 	
Судді:ОСОБА_2  ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_6  ОСОБА_7  ОСОБА_8  ОСОБА_9 ОСОБА_10  ОСОБА_20  ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14  ОСОБА_15  ОСОБА_16  ОСОБА_17