УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/10994/19 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В. 
Категорія 18 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,
       
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі
цивільну справу №296/10994/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 березня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі – АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 21 червня 2017 року №б/н у сумі 39 052,61 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг  ОСОБА_1 звернувся до банку та підписав анкету-заяву від 21 червня 2017 року №б/н, згідно з якою отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.  ОСОБА_1 належно не виконує фінансові зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим станом на 16 липня 2019 року утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із: тіла кредиту в сумі 22 656,48 грн., простроченого тіла кредиту в сумі 12 756,29 грн., процентів за користування кредитом у сумі 1 304 грн., а також штрафу – 500 грн. (фіксованої частини) і 1 835,84 грн. (процентної складової).

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 березня 2020 року з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за тілом кредиту за період із 21 червня 2017 року по 16 липня 2019 року в сумі 10 624,36 грн. і 522,61 грн. судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги банка задовольнити у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що підписавши анкету-заяву від 21 червня 2017 року, ОСОБА_1 висловив свою згоду про укладення договору і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг. Після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000 грн. Після отримання картки ОСОБА_1 користувався нею, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, розраховувався карткою в магазинах. Скаржник звертає увагу на те, що особливістю укладеного між сторонами кредитного договору є те, що погасивши заборгованість за кредитним лімітом, відповідач може знову користуватися кредитними коштами. Із виписки руху коштів видно, що ОСОБА_1 знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість і знову користувався кредитними коштами. Наполягає на тому, що користуючись кредитними коштами відповідачу були відомі та зрозумілі умови договору, жодних заперечень щодо розміру заборгованості у відповідача не було, що свідчить про його згоду із розміром нарахованих відсотків та неустойки. Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17, оскільки така висловлена у конкретній справі за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувалися умови договору. У даній же справі заперечення відповідача відсутні. Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, а тому, відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитом, суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст.1048,1054 ЦК України, адже банк має право на стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ. Окрім того, суд безпідставно зменшив заборгованість за тілом кредиту, оскільки внесені відповідачем на погашення заборгованості кошти йшли також на погашення процентів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині, суд першої інстанції виходив із того, що банком не доведено обов`язок сплати відповідачем суми процентів за користування кредитом і штрафів. Витяги з Умов та правила надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт не містять підпису відповідача, а тому такі не можуть вважатися доказом підтвердження умов надання кредиту і бути складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Окрім того, суд зазначив, що заявлена позивачем заборгованість за строковим і простроченим тілом кредиту не збігається із сумою всіх фактично отриманих відповідачем кредитних коштів за період із 21 червня 2017 року по 16 липня 2019 року, а тому дійшов висновку про те, що до стягнення підлягає різниця між сумою фактично отриманих відповідачем кредитних коштів та сплачених ним на погашення кредитних зобов`язань.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції з таких міркувань.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку – АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

При розгляді даного спору апеляційний суд враховує, що у постанові від 03 липня 2019 року (провадження №14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 21 червня 2017 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.13).

Анкета-заява не містить інформації щодо отриманих відповідачем банківських карток, відкритих рахунків, узгодження суми кредитного ліміту, процентів за користування кредитними коштами, неустойки. Одночасно із цим у анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua. 

До анкети-заяви банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold», а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови щодо тіла кредиту, умов про зміну тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом, зміну процентної ставки, відповідальності за неналежне виконання умов договору саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення його позову.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, процентної ставки за користування кредитом, відповідальності за неналежне виконання умов договору витяги з Тарифів і Умов та правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо тіла кредиту, процентної ставки, відповідальності за неналежне виконання умов договору не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною кредитного договору та обґрунтовано відмовив у стягненні суми процентів за користування кредитними коштами та штрафу, на стягненні яких наполягає банк у апеляційній скарзі.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, приєднаному до позовної заяви, вбачається, що відповідач фактично використав 73 013,09 грн. кредитних коштів, у той час як на погашення заборгованості вніс 62 388,73 грн.

Виписка про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 , яка приєднана до апеляційної скарги, позивачем для дослідження суду першої інстанції не надавалася. Доказів про наявність виключних випадків для її прийняття суду апеляційної інстанції не надано, а тому така не може бути прийнята до уваги.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, процентами за користування кредитними коштами і штрафом не підлягають до задоволення, оскільки сторони у кредитному договорі не досягли згоди із таких умов.

За черговістю погашення вимог за грошовими зобов`язаннями банку не належало одержані від відповідача кошти розносити на покриття процентів за користування кредитом за процентною ставкою 42% річних та на погашення неустойки, оскільки такі платежі сторонами при укладенні кредитного договору не узгоджені.

Окрім того, частиною першою ст.1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, в розмірі, встановленому договором, а у випадку якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Однак, обґрунтовуючи право вимоги на проценти за користування кредитом, банк розрахунку із використанням облікової ставки НБУ не надав.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому таке залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: