П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/1445/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстер П.М.  
Суддя-доповідач -  Полотнянко Ю.П.   
21 липня 2020 року                                                                                          м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Драчук Т. О.  Ватаманюка Р.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Паламарчук Ю. В.,
представника позивача: Ключука В.П.,
представника відповідача: Прокопчук В.В.
          розглянувши  у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року позов задоволено:
- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо відмови в призначенні пенсії   ОСОБА_1 та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 03.01.2020 року №222030005836;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію згідно пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, починаючи з 08.10.2019 року;
- допущено до негайного виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 пенсії у межах суми стягнення за один місяць.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Зокрема апелянт зазначає, що оскільки в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків з червня 2014 року по квітень 2015 року, то зазначений період до страхового стажу та спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, позивачу не зараховано.
Відповідач у апеляційній скарзі вказує, що в матеріалах пенсійної справи наявна копія заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.07.2015 по справі №686/9071/15-ц без зазначення дати щодо набрання ним законної сили, відповідно до якого розірвано трудовий договір між позивачем та Шахтарською міською лікарнею, за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання.
При цьому, апелянт посилається на п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005. (далі - Порядок №22-1).
Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги.
Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції,  08.10.2019 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
У відповіді оформленій листом від 17.01.2020 №2200-0301-8/356 Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повідомило позивача, що право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`янезалежно від віку, за наявності спеціального стажу за вислугу років: станом на 01.04.2015 р. - не менше 25 років; станом на 01.01.2016 р. - не менше 25 років 6 місяців; станом на 11.10.2017 р. - не менше 26 років 6 місяців. Згідно наданих для призначення пенсії документів спеціальний стаж роботи станом на 01.04.2015 року становить 22 роки 6 місяців 4 дні, станом на 11.10.2017 року - 26 років 2 місяці 26 днів.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 03.01.2020 року №222030005836 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, передбаченого статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (тривалість страхового стажу становить 28 років 2 місяці 22 днів, в тому числі стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років становить 26 років 2 місяці 26 днів).
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж позивача за вислугу років становив 27 років 3 місяці 15 днів, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, є безпідставною.
Також при прийнятті рішення, судом першої інстанції враховано заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 10.07.2015 у справі №686/9071/15ц, яким задоволено позов ОСОБА_1 . Вирішено розірвати трудовий договір між ОСОБА_1 та Шахтарською міською лікарнею, яка знаходиться за адресою: вул. Кірова , 37, м.Шахтарськ, Донецької області, за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, на підставі ст. 38 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до п.2-1 Перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до ст.27 та з урахуванням норм ст.28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.
Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 01 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Разом з тим, 04.06.2019 року своїм рішенням №2-р/2019 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, положення ст.55 Закону України від 05.11.1991 №1788 «Про пенсійне забезпечення» за змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213 та від 24.12.2015 №911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».
Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст.51 Закону №1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст.51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст.54, 55 Закону №1788.
Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 встановлено, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п."а" ст.54, пунктами "а", "6", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" ст.55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Отже, починаючи з 05 червня 2019 року положення пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Відповідно до ст.51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
Відтак, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Таким чином, на день звернення позивача (08.10.2019) до відповідача пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу за вислугу років: станом на 01.04.2015 рік - не менше 25 років; станом на 01.01.2016 рік - не менше 25 років 6 місяців; станом на 11.10.2017 рік - не менше 26 років 6 місяців.
Положенням статті 62 Закону № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що в трудовій книжці позивача зроблено запис №1 від 21.05.2015 року відповідно до якого зазначено, що позивач прийнята на посаду медсестри анестезіста відділення детоксикації Хмельницької обласної лікарні (наказ №41к від 21.05.2015), та відповідно до запису №2 від 01.04.2017 року - звільнена з займаної посади за власним бажанням (наказ №32к від 31.03.2017).
Також, із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії  НОМЕР_2, слідує, що з 01.08.1998 по 31.10.2001, та з 15.05.2006 року по 02.01.2008 позивач працювала медсестрою анестезіологічного відділення Шахтарської центральної міської лікарні, про що до трудової книжки внесено відповідні накази.
Судом встановлено, що вказані записи виконані без перекреслень. Крім того, записи зроблені у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису і завірені печаткою роботодавця, тобто здійснені відповідно до Інструкції.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент звернення до відповідача позивач мала право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України №1788-ХІІ оскільки спеціальний стаж роботи позивача, що становить 27 років 3 місяці 15 днів, дає їй право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоровя, незалежно від її віку.
Щодо доводів апелянта стосовно не зарахованих періодів роботи позивача колегія суддів зазначає наступне.
У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішенням відповідача від 03.01.2020 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, передбаченого статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», про що повідомлено листом від 17.10.2020 №2200-0301-8/356.
Відповідач у апеляційній скарзі вказує, що в матеріалах пенсійної справи наявна копія заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.07.2015 по справі №686/9071/15-ц без зазначення дати щодо набрання ним законної сили, відповідно до якого розірвано трудовий договір між позивачем та Шахтарською міською лікарнею, за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання.
При цьому, апелянт посилається на п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005. (далі - Порядок №22-1).
Стосовно вказаного, коелгія суддів зазначає наступне.
Так, з матеріалів справи слідує, що на заяву позивача від 08.10.2019, відповідач надав відповідь, оформлену листом від 17.01.2020 №2200-0301-8/35, у якій  повідомив позивача, що право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності спеціального стажу за вислугу років: станом на 01.04.2015 р. - не менше 25 років; станом на 01.01.2016 р. - не менше 25 років 6 місяців; станом на 11.10.2017 р. - не менше 26 років 6 місяців. Згідно наданих для призначення пенсії документів спеціальний стаж роботи станом на 01.04.2015 року становить 22 роки 6 місяців 4 дні, станом на 11.10.2017 року - 26 років 2 місяці 26 днів.
В подальшому, відповідачем розглянуто запит позивача на інформацію від 24.02.2020 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років та надання детального розрахунку страхового та спеціального стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, та листом від 27.02.2020 №2200-0301-8/6660 відповідач вказав, що при розгляді звернення позивача, відповідачем проведено умовний розрахунок спеціального стажу позивача за вислугу років з урахуванням заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.07.2015 по справі №686/9071/15-ц. Спеціальний стаж позивача із вказаним рішенням становив би 27 років 2 місяці 15 днів.
У вказаному листі відповідач роз`яснив позивачу про те, що їй потрібно звернутися із заявою в сервісний центр головного управління ПФУ у Хмельницькій області із рішенням суду, яке набрало законної сили.
Тобто при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 та не зарахування періодів роботи позивача у Шахратській центральній міській лікарні, відповідач застосував п.1.7 Порядку №22-1, згідно якого, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
Натомість, колегія суддів вважає, що правильним було б застосування п.4.2 Порядку 22-1, відповідно до якого, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Як слідує із матеріалів справи, до заяви про призначення пенсії від 08.10.2019, позивачем було додано усі необхідні документи, зокрема і заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.07.2015 по справі №686/9071/15-ц. (а.с.37).
При цьому, відповідач зазначив про те, що  позивачем надано вказане рішення суду без відмітки про набрання законної сили.
Отже, у зв`язку із наведеним, відповідач у відповідності до п.4.2 Порядку 22-1 мав би надати позивачу тримісячний строк для усунення вказаних недоліків, а саме надати заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.07.2015 у справі №686/9071/15ц із зазначенням дати набрання цим рішенням законної сили.
Разом з тим, слід відзначити, що в матеріалах справи міститься виконавчий лист виданий Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області у справі №686/9071/15-ц, у якому зазначено, що рішення набрало законної сили 11 серпня 2015 року.
Крім того, згідно п. 4.3. Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший.
Таким чином, в органу Пенсійного фонду виникає обов`язок прийняти рішення за наслідками розгляду заяви особи, яка складена у формі, встановленій вказаним Порядком.
Так, із заявою про призначення пенсії  за вислугу років позивач звернулась до відповідача 08.10.2019, тоді як рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 відповідач прийняв 03.01.2020, тобто поза межами 10-денного строку.
Тому, колегія суддів враховуючи зазначене, дійшла висновку, що відповідач при прийнятті рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано, не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Щодо доводів апелянта про те, що в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків з червня 2014 року по квітень 2015 року, то слід зазначити, що відповідно до положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», повноваження щодо внесення відомостей, ведення зазначеного реєстру віднесені до підприємств, на яких працює застрахована особа, та на органи пенсійного фонду.
Таким чином, позивач не може нести відповідальність за невнесення або несвоєчасне внесення в Реєстр застрахованих осіб відповідних відомостей, оскільки така відповідальність покладається на підприємство.
Відтак враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції про задоволення позову.
Відповідно дост. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції з наведених вище мотивів, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  27 липня 2020 року.

Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Ватаманюк Р.В.