Справа № 161/8620/19 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/923/20  Категорія: 60 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 вересня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Осіпука В. В., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря - Лимаря Р. С.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
представника відповідача - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року,  

                                        В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказував, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька та фактично проживаючи разом з ним, прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, у зв`язку з чим не звертався до нотаріуса за оформленням права власності на спадкове майно.
Проте, як йому стало відомо, після смерті його батька ОСОБА_5 спадщину прийняв брат спадкодавця - відповідач по справі ОСОБА_3 та незаконно отримав свідоцтво про право власності на спадщину за законом, оскільки, він як спадкоємець другої черги прийняв спадщину, постійно проживаючи на момент смерті з спадкодавцем.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори 03 серпня 2017 року ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не взято до уваги те, що він після смерті батька деякий час проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявністю його особистих речей за даною адресою, а тому прийняв спадщину шляхом спільного проживання з спадкодавцем. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті і справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.65-69).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер і після його смерті  відкрилась спадщина на вказане майно (а.с.47).
Спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 , прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки на момент відкриття спадщини фактично проживав зі спадкодавцем, тому йому, як спадкоємцю ОСОБА_6 , належить вищезазначене спадкове майно (а.с.64).
За життя ОСОБА_5 не оформив спадкові права на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_6 та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.46).
Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 є його син - позивач по справі ОСОБА_1 , який спадщину не прийняв, оскільки в установлений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Також встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв його рідний брат - відповідач по справі ОСОБА_3 , якому 03 серпня 2017 року за реєстровим № 3-1378 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.100).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що він постійно проживав на день відкриття спадщини разом з спадкодавцем, а тому прийняв спадщину в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки, не заявив про відмову від неї.
У відповідності до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку визначеного ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 у період з 10 березня 2006 року по даний час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання свого дядька ОСОБА_7 , фактичним місцем проживання позивача є: АДРЕСА_2 (а.с.2, 85).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1269, 1270 ЦК України).
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Судом першої інстанції з пояснень свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , яким суд надав оцінку відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, встановлено, що позивач ОСОБА_1 не проживав на день смерті разом із батьком ОСОБА_3 .
Крім того судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у встановлений для спадкоємців другої черги строк, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_5 та подав всі необхідні документи, у зв`язку із чим йому 03 серпня 2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 3-1378 (а.с.44-102). Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували те, що спірне свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу з порушенням вимог закону, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що підстави для визнання його недійсним відсутні.
Позивачу ОСОБА_1 на його звернення Першою Луцькою державною нотаріальною конторою від 08 квітня 2019 року відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та запропоновано звернутися до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с.10). Проте, додатковий строк для прийняття спадщини позивачу судом не визначався.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що він постійно проживав із спадкодавцем на день відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вважається таким, що прийняв спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Суд першої інстанції, встановивши, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факт прийняття спадщини на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки він не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, він пропустив, встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим дійшов правильного висновку, що підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання за позивачем права власності на спадкове майно відсутні, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_3 , подавши 16 травня 21017 року заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропустив встановлений законом шестимісячний строк на подання заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, колегією суддів до уваги не приймаються.
З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , зокрема з копії будинкової книги вбачається, що після його смерті спадщину прийняв рідний брат - відповідач ОСОБА_3 , який був зареєстрований та постійно проживав у будинку, шляхом постійного проживання із спадкодавцем на день відкриття спадщини, а тому він вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З огляду на це, свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачу було видано у відповідності до норм ЦК України, підстави для визнання його недійсним відповідно до ст. 1301 ЦК України відсутні.
Інші наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: