УХВАЛА

07 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/13458/17
адміністративне провадження № К/9901/21941/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Головуючого судді-доповідача -           Яковенка М. М.,
суддів -                                         Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
секретаря судового засідання              Бугаєнко Н. В.,
за участі представника відповідача   Повар О. М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу №  826/13458/17
за адміністративним позовом Державної авіаційної служби України до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою Державної авіаційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року, 
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2017 року Державна авіаційна служба України (далі - позивач, ДАС) звернулась до суду з адміністративним позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» (далі - ПАТ «АК «МАУ»), у якому просила:
- стягнути заборгованість зі сплати державних зборів до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях у сумі 26 863 327,89 грн, за рахунками-фактурами ПАТ «АК «МАУ» за перевезення пасажирів та багажу у період з липня 2014 року по січень 2015 року.
Вимоги адміністративного позову мотивовано посиланням на положення статті 12 Повітряного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 28 вересня 1993 року №  819 «Про затвердження Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях», якими Правове регулювання сплати державних зборів, у тому числі за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України, а також положення Бюджетного кодексу України і Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 року». Позивач вказує на те, що ПАТ «АК «МАУ», надавши у червні 2014 року - грудні 2014 року послуги з перевезення пасажирів і вантажів та отримавши від пасажирів і відправників вантажу державний збір (за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України), в порушення вимог законодавства не перерахувало відповідні збори до Державного бюджету України.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 05 серпня 2019 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Скаржник вважає висновки судів необґрунтованими оскільки неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі. 
Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року визнано поважними причини та поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, встановлено десятиденний строк з моменту отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу.
09 вересня 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якій відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та  апеляційної інстанцій залишити без змін.
05 березня 2020 року на адресу Верховного Суду від позивача надійшли пояснення.
09 червня 2020 року на адресу Верховного Суду від відповідача надійшли заперечення проти пояснень Державної авіаційної служби України, а також письмові пояснення від позивача.
15 червня 2020 року на адресу Верховного Суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення 
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року закінчено підготовку даної справи та призначено її касаційний розгляд в судовому засіданні з повідомленням сторін на 16 червня 2020 року.
16 червня 2020 року у зв`язку відсутністю належних підтверджуючих документів щодо повноважень представників позивача розгляд справи відкладений на 07 липня 2020 року.
07 липня 2020 року з огляду на повторну відсутність оформлених належним чином підтверджуючих документів щодо представництва (самопредставництва) позивача, який належним чином та завчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, таким чином враховуючи повторну неявку належного представника позивача в судове засідання, явка сторін обов`язковою не визнавалась, колегією суддів прийнято рішення продовжити розгляд справи у відсутність належного представника позивача. Письмове клопотання за підписом Голови Державіаслужби про необхідність відкладення розгляду справи, з огляду на безпідставність та необґрунтованість відхилено Судом. 
З огляду на доводи касаційної скарги, надані позивачем до Суду відповідь на відзив, письмові додаткові пояснення, ДАС в тому числі звертає увагу на судові рішення Верховного Суду ухвалені у 2020 році в яких сформовані певні правові висновки щодо аналогічних підстав виникнення спірних правовідносин. 
У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення касаційної скарги у повному обсязі. Вказує на відсутність жодних правових підстав для її задоволення та позову, внаслідок відсутності закріпленого у законі обов`язку ПАТ «АК «МАУ» за надані ними у спірному періоді другого півріччя 2014 року послуги з перевезення пасажирів і вантажів із нарахування та сплати державного збору до Державного бюджету України за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України. Наголошує Перелік, розмір та порядок сплати державних зборів визначається виключно законом, та не може визначатися Кабінетом Міністрів України, таке делегування повноважень є безпідставним. 
Пункти 5, 6 Положення № 819 від 28 вересня 1993 року, яке стало підставою для нарахування державного збору та його стягнення в судовому порядку, визнаний судом протиправним та нечинним з 01 січня 2014 року, тому підстав для задоволення вимог немає. 
Стосовно судових рішень ухвалених Верховним Судом у 2020 році на які посилається сторона позивача щодо аналогічних правовідносин, якими сформовані певні висновки з цих спірних правовідносин, вважає безпідставними та такими, що не впливають на позицію відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, та обов`язку для нарахування та виплати відповідного збору за наданні послуги у за друге півріччя 2014 року з авіаперевезення пасажирів та вантажів на підставі пeyrnsd 5, 6 Положення № 819, які визнанні судом протиправним та не чинним з 01 січня 2014 року. 
Судами попередніх інстанцій установлено на підставі матеріалів справи, що Державною авіаційною службою України на підставі поданих ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» Звітів щодо діяльності згідно з ліцензією на провадження господарської діяльності з надання послуг із перевезення пасажирів, вантажів повітряним транспортом за червень - грудень 2014 року, відповідачу за перевезення пасажирів та багажу за цей період, з липня 2014 року по січень 2015 року на загальну суму 26 863 327, 89 грн виставлено для сплати рахунки-фактури за перевезення пасажирів та багажу а саме:
- № 60 від 28 липня 2014 року на суму 3 364 188,72 грн.; - № 123к від 28 липня 2014 року на суму 740 840,62 грн.;
- № 75 від 24 вересня 2014 року на суму 4 325 318,30 грн., 
- № 86 від 27 жовтня 2014 року на суму 3 817 450,86 грн., - № 177к від 27 жовтня 2014 року на суму 469 764,26 грн.,
- № 180к від 04 листопада 2014 року на суму 873 847,76 грн., - № 94 від 24 листопада 2014 року на суму 4 284 008,78 грн., - № 191к від 24 листопада 2014 року на суму 401 309,92 грн.,
- № 101 від 23 грудня 2014 року на суму 3 702 354,29 грн., - № 211к від 23 грудня 2014 року на суму 438 238,22 грн.,
- № 6 від 26 січня 2015 року на суму 3 990 551,54 грн., - № 15к від 26 січня 2015 року на суму 455  454,62 грн.
Розрахунок сум зборів, визначених у виставлених рахунках-фактурах здійснювався ДАС відповідно до пунктів 5 розділу ІІ додатку до Постанови Кабінету Міністрів від 28 вересня 1993 року № 819 якою затверджене «Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 червня 1998 року № 889 (далі - Положення № 819).
У згаданих рахунках-фактурах ДАС застосувала ставки збору, що містяться в Додатку до Положення № 819 в колонці «Державні послуги» розділу ІІ «Експлуатація авіаційної техніки» в пункті 5 «Видача дозволів на експлуатацію повітряних ліній», яким встановлено такі розміри державного збору за державну послугу - видача дозволів на експлуатацію повітряних ліній:
У цьому пункті в останній колонці під назвою «Додаткові показники коригування розмірів державного збору» передбачено, що державний збір збільшується з розрахунку:
у межах України (у тому числі чартерні перевезення): 
за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 0,5 доларів США; 
за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 2,5 доларів США;
міжнародних (за винятком чартерних перевезень): 
за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 2 долари США; 
за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 10 доларів США.
За твердженням позивача, ПАТ «АК «МАУ» надавши у спірний період другого півріччя 2014 року послуги з перевезення пасажирів і вантажів та отримавши від пасажирів і відправників вантажу державний збір (за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України) не перерахувало у добровільному порядку відповідні збори до Державного бюджету України, що зумовило звернення з цим позовом до суду.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що право встановлювати (скасовувати) загальнодержавні податки і збори (обов`язкові платежі) належить до повноважень Верховної Ради України виключно шляхом прийняття відповідних законів, а тому, зважаючи на законодавчо закріплений порядок, строки та розмір сплати спірного збору, у відповідача відсутній обов`язок по його сплаті; з 07 жовтня 2012 року збір за надання дозволу на право експлуатації повітряної лінії не справляється; з 01 січня 2014 року положення постанови Кабінету Міністрів України № 819, на підставі яких позивач нараховував до сплати відповідачу спірні державні збори за липень 2014 року - січень 2015 року, судом визнано нечинними.
Основним спірним питанням, що складає суть спору та на яке потребує надання правової оцінки судом, є встановлення наявності або відсутності права у позивача на момент звернення з позовом до суду заявляти вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованого у другому півріччі 2014 року відповідно до рахунків - фактури державного збору з наданих послуг перевезення пасажирів і вантажів, на підставі положень нормативно - правового акту, який визначав на той час розмір сплати державних зборів до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та який втратив свою чинність, з огляду на його не законність починаючи з 01 січня 2014 року. 
Основу юридичної оцінки цих спірних правовідносин складає правова можливість задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заявленого збору в період відсутності нормативного - правового акту, як на час звернення з позовом позивача до суду так і за період дії такого акту, який був єдиним, який визначав розмір такого збору.
У межах цієї справи спору між сторонами щодо правильності обчислення саме розміру державного збору заявленого до стягнення, його складової в цілому не має. Відповідачем взагалі заперечується обов`язок щодо такої сплати будь - якого розміру відповідного збору через відсутність закону, який визначав такий розмір та з огляду на втрату чинності пунктів 5, 6 Положення № 819 з 01 січня 2014 року на підставі судового рішення, яке набуло законної сили 16 березня 2017 року. 
В межах цієї справи на дату звернення з адміністративним позовом жовтень 2017 року, набрала законної сили постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року у справі № 826/17492/16 (залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року, а згодом - ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2017 року), якою положення пунктів 5, 6 розділу II Додатку до Положення № 819 визнано незаконними і нечинними з 1 січня 2014 року (дата набрання чинності Законом № 5203-VI). На зазначену обставину вказав відповідач як підтвердження відсутності правових підстав для нарахування йому державного збору.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 826/17492/16 (К/9901/5999/18, К/9901/5995/18) провадження № 11-335ас18, відмовлено в задоволенні заяв Державної авіаційної служби України та Кабінету Міністрів України про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2017 року у справі № 826/17492/16 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Міжнародні авіалінії України», Державна авіаційна служба України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії», про визнання незаконною та нечинною постанови.
Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі. Скаржник відповідно до положень статті 12 Повітряного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 28 вересня 1993 року № 819 наполягає на наявності у нього права, а у відповідача обов`язку щодо сплати  за надані у червні - грудні 2014 року послуг з перевезення пасажирів і вантажів відповідного збору до Державного бюджету України. 
Окрім інших доводів, додатково посилається на постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 826/16485/16, від 18 березня 2020 року у справі № 826/15268/17, від 24 квітня 2020 року у справі № 826/7916/17, від 27 травня 2020 року у справі № 826/15210/16. 
За обставинами у справі:
№ 826/16485/16 постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року мало місце звернення ДАС України до ПАТ Авіакомпанії МАУ з позовом до адміністративного суду у жовтня 2016 року про стягнення заборгованості зі сплати державного збору до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність. Спірним періодом відповідно до виставлених рахунків - фактури за авіаперевезення пасажирів та вантажів були червень - липень 2016 року.
№ 826/7916/17 постанова Верховного Суду від 24 квітня 2020 року звернення до адміністративного суду відбулось у червні 2017 року. Спірним періодом відповідно до виставлених рахунків - фактури за авіаперевезення пасажирів та вантажів був період кінця 2013 року та початку 2014 року. 
№ 826/15268/17 постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року звернення з позовом до суду здійснене у листопаді 2017 року (01 грудня 2017 року відкрите провадження у справі). Спірним періодом є січень - травень 2014 року. 
У всіх випадках, як у справі, що розглядається, так і наведених судових справах, що вже були предметом касаційного перегляду Верховним Судом при розрахунку державного збору (за червень, липень 2016 року) ДАС застосувала ставки збору, визначені в пункті 5 розділу ІІ Додатку до Положення № 819, яке було правовою підставою для такого нарахування та заявлення вимог про стягнення.
Відмінність у цих справах, складають лише періоди нарахувань та час звернення з позовом до адміністративного суду, як то в період дії пунктів 5, 6 Положення № 819 (справа № 826/16485/16), так і в період коли такі пункти були визнанні протиправними та нечинними з 01 січня 2014 року (справи № 826/7916/17 та № 826/15268/17). Звернення у справі, що розглядається відбулося у жовтні 2017 року. 
У сформованих висновках, Верховний Суд у постановах наголосив:
З судового рішення № 826/17492/16 можна виснувати, що Авіакомпанія «МАУ» як ліцензований авіаперевізник, яка в той самий період надавала послуги з авіаперевезення пасажирів та багажу, також мала чи могла би утримувати з пасажирів і власників багажу збір за перевезення за ставками, визначеними пунктом 5 розділу ІІ Додатка до Положенням № 819. Та обставина, що згодом правові підстави визначення розміру державного збору до Державного спеціалізованого фонду за перевезення пасажирів та багажу зазнали змін (у зв`язку з прийняттям згаданого судового рішення у справі №   826/17492/16) не може заперечити того, що такі підстави існували в минулому, (зокрема у період, за який виникла заборгованість), як і позбавити відповідача обов`язку сплатити до державного бюджету кошти, які він отримав на підставі правових норм, які згодом в судовому порядку визнано нечинними.
Утім в контексті спірних правовідносин для цієї справи визначальним, на думку колегії суддів, є сутнісний підхід Суду до правової оцінки ситуації, яка склалася у зв`язку зі змінами у правовому регулюванні і способом застосування цих законодавчих змін. У цій справі зміни у правовому регулюванні зумовлені згаданим судовим рішенням у справі №   826/17492/16, до якого апелює відповідач, доводячи відсутність підстав стягувати з нього державний збір, розрахований відповідно до Порядку № 819. 
Але якщо норми цього порядку діяли раніше, були обов`язковими і їх виконували, то говорити про безпідставність вимог ДАС після того, як їх визнано нечинними в контексті спірних правовідносин є недоречним.  
Отож, наведене дає підстави вважати, що суди попередніх інстанцій вирішували цей спір лише через призму правового регулювання відносин щодо фінансування витрат на авіаційну діяльність в аспекті правової природи державного збору за перевезення пасажирів та багажу, відтак законність його сплати/стягнення як такого.
Проте, в контексті цієї справи важливе значення для її правильного вирішення має також господарська діяльність відповідача у сфері надання послуг з авіаперевезення, зокрема його участь як суб`єкта авіаційної діяльності у механізмі акумулювання і сплати державного збору до Державного спеціалізованого фонду. У цьому зв`язку поза увагою суди попередніх інстанцій залишили істотні для цієї справи питання, зокрема не з`ясували, хто є платником цього збору, за які послуги, який механізм формування державного збору і його співвідношення з комерційним господарюванням авіаперевізника.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 826/15210/16 на яку також посилається скаржник, не зважаючи на схожість висновків Суду покладеного в основу постанови, мають місце інші фактичні обставини справи та певну відмінність, а саме у  вересні 2016 року відбулось звернення з позовом до суду ПАТ «Авіакомпанія МАУ» до Державної авіаційної служби України, предметом якого було оскарження дій відповідача щодо формування, нарахування позивачу державного збору до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях за період з січня 2016 року по серпень 2016  року включно, за наданням рахунків - фактури від 13 травня 2016 року № № 33, 47к, 34, 48к, 35, 49к, 36, 50к; від 30 червня 2016 року №№  47, 48, 49, 68к, 50, 51, 69к; від 28 липня 2016 року №№ 60, 83; від 12 серпня 2016 року №№  66, 92к; від 16  вересня 2016 року № №  78, 110к. 
Відповідно до ч. 1 ст. 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.
Згідно зі ст. 347 КАС України, питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.
Колегія суддів, яка розглядає цю справу, вважає за необхідне відійти від сформованих правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №  826/16485/16, від 18 березня 2020 року у справі № 826/15268/17, від 24 квітня 2020 року у справі № 826/7916/17, від 27 травня 2020 року у справі № 826/15210/16. Отже ця справа підлягає передачі на розгляд палати, до якої входить така колегія. 
Керуючись статтями 346, 347 КАС України, Суд
УХВАЛИВ : 
Справу № 826/13458/17 за позовом Державної авіаційної служби України до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення заборгованості за касаційною скаргою Державної авіаційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року, передати на розгляд палати, до якої входить колегія, що розглядає цю справу. 
Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач                                                                       М. М. Яковенко

Судді                                                                                           І. В. Дашутін

                                                                                          О. О. Шишов