Постанова                                                      
Іменем України
01 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 760/21872/17
провадження № 61-6368св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»,
третя особа - Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у складі судді Кушнір С. І. та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі - ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 2003 року між Державним комітетом із земельних ресурсів та ОСОБА_1 укладено контракт, відповідно до якого останній був призначений на посаду директора 
ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», правонаступником якого є Державне підприємство «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі - ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»), строком на два роки до 22 жовтня 
2005 року.
У подальшому у вищезазначений контракт вносились зміни, відповідно до яких його дія продовжувалась, сторони укладали нові контракти, контракти у новій редакції та додаткову угоду до контракту, а 22 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору.
При звільненні позивачу не була виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки за період з 2008 року до 2015 року, а саме за 175 днів. Середньомісячна заробітна плата позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, складає 28 414,10 грн, а середньоденна - 
983,72 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки з 23 жовтня 2015 року до 11 жовтня 2017 року склав 488 908,88 грн. Крім того, вказував, що підлягає сплаті й індексація у розмірі 46 825,07 грн.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 171 151 грн, індексацію - 46 825,07 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 488 908,84 грн.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 березня 
2018 року замінено відповідача ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 квітня 
2018 року залучено до участі у справі як третю особу Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 серпня 
2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку 
у розмірі 99 466,68 грн, індексацію - 26 060,27 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 130 000 грн, а всього - 
255 526,95 грн.
Стягнуто з ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»  на користь держави судовий збір у розмірі 2 555,26 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 22 жовтня 2015 року був звільнений з посади директора, однак у супереч вимог 
статті 116 КЗпП України відповідач не провів розрахунок у день звільнення, тому підлягають стягненню компенсація за невикористану щорічну відпустку, індексація та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.    
Місцевий суд навів розрахунок, з якого виходив при задоволенні грошової вимоги. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
При цьому, враховуючи розмір невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку, розмір індексації, принципи справедливості та співмірності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 
з 362 576 грн до 130 000 грн.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково.
Стягнуто з ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 99 466,68 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що саме до повноважень директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» належало розпорядження коштами відповідача, 
а з 22 жовтня 2003 року до 22 жовтня 2015 року ОСОБА_1 займав вказану посаду, тому вини ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у несвоєчасному розрахунку при звільненні позивача немає. Отже, відсутня вина відповідач у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів. Разом з тим, враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для стягнення індексації.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення індексації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У решті постанова апеляційного суду не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) судом касаційної інстанції не переглядається.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу при звільненні коштів, оскільки такі обставини не підтверджені жодними доказами. Роботодавець не довів відсутність своєї вини у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів.
Відповідач визнав та підтвердив факт наявності заборгованості перед позивачем за невикористані щорічні відпустки та невиплату цих коштів і на час розгляду справи.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що саме позивач як керівник ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» зобов`язаний був сам провести з собою належний розрахунок при звільненні. При цьому суд апеляційної інстанції не вказав, якими нормами права передбачено звільнення роботодавця від відповідальності при затримці розрахунку з керівником підприємства при звільненні. 
Суд першої інстанції встановив фактичні обставини у повному обсязі та правильно застосував норми права, тому його рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законним та обґрунтованим.
Доводи інших учасників справи
ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» подало до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що позивач продовжував виконувати обов`язки керівника після звільнення, тому саме він винен 
у невиплаті компенсації за невикористані відпустки. Апеляційний суд правильно оцінив зібрані у справі докази та правильно вирішив спір.
Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
14 червня 2019 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2020 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 22 жовтня 2003 року був призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» шляхом укладення контракту з Державним комітетом із земельних ресурсів строком на два роки з 22 жовтня 2003 року 
до 22 жовтня 2005 року.
Дію контракту 22 жовтня 2005 року продовжено на два роки з 22 жовтня 2005 року до 22 жовтня 2007 року, а 22 жовтня 2007 року дію контракту знову продовжено.
Між Державним комітетом України із земельних ресурсів та ОСОБА_1 22 жовтня 2010 року укладено контракт, відповідно до якого останнього призначено на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на три роки з 22 жовтня 
2010 року до 21 жовтня 2013 року.
Крім того, між сторонами 22 жовтня 2013 року укладено контракт, яким ОСОБА_1 призначено на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на один рік 
з 23 жовтня 2013 року до 22 жовтня 2014 року включно, який продовжено на підставі додаткової угоди на один рік з 23 жовтня 2014 року до 22 жовтня 2015 року.
Відповідно до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено 
з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 22 жовтня 2015 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 22 жовтня 2013 року.
Відповідно до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 січня 2018 року ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» перейменовано 
у ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».
Суди також встановили, що при звільненні позивачу не була виплачена  грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки.
Відповідно до довідки ДП «Київський науково-дослідний та проектний інституту землеустрою» ОСОБА_1 працював у ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з 22 жовтня 2003 року 
до 22 жовтня 2015 року на посаді директора. Залишок невикористаної відпустки становить 175 днів.
Згідно з довідкою ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 21 червня 2018 року середньоденна заробітна плата позивача за період жовтень 2014 - вересень 2015 становить 568,38 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум 
у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України).
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється 
у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами 
і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові 
і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають 
у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, 
а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Статтею 24 Закону України «Про відпуски» та статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення.
З аналізу положень статті 24 Закону України «Про відпустки» та статей 47, 83 КЗпП України слідує, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України.
Як встановлено вище, при звільненні позивачу не була виплачена  грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки, залишок невикористаної відпустки становить 175 днів, середньоденна заробітна плата позивача - 568,38 грн.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог частково, місцевий суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за весь час затримки її виплати.
Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). 
Частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.
Виходячи з установлених обставин справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача індексації.
Разом з тим, безпідставними є доводи відповідача, що саме позивач як керівник підприємства зобов`язаний був нарахувати та виплатити собі компенсацію за невикористані відпустки, оскільки вказаний обов`язок був покладений саме на ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а після звільнення ОСОБА_1 був позбавлений можливості розпоряджається майном і коштами відповідача.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, тому саме на останнього покладено обов`язок спростування своєї вини у порушенні прав працівника. Разом з тим, відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання коштів, які є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
При цьому, Верховний Суд враховує, що як з дня звільнення, так і на час розгляду справи відповідач не подав до суду доказів сплати позивачу компенсації за невикористані щорічні відпустки.
Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, врахувавши розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії працівника та роботодавця 
у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, місцевий суд дійшов правильного висновку про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правильного висновку про задоволення позову частково в оскаржуваній частині, навівши при цьому обґрунтований розрахунок, який відповідач не спростував.
Апеляційний суд всупереч вимогам процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не врахував указані вище норми матеріального права, тому дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно 
і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення у цій частині на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду в зазначеній частині - скасувати.
У решті постанова апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору в цій справі та з огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, судові витрати у розмірі 3 121,19 грн, пов`язані з розглядом цієї справи у суді касаційної інстанції, підлягають стягненню із відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог (про стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», третя особа - Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, про стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року в цій частині залишити в силі.
Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь держави судові витрати за розгляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 3 121,19 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
І. М. Фаловська