ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2020 р. 	Справа № 480/535/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 року (суддя Осіпова О.О.; м. Суми) по справі № 480/535/20
за позовом ОСОБА_1     
до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради                        
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради (далі також - відповідач, Управління СЗН), в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову відповідача у наданні йому статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни;
- зобов`язати відповідача вчинити дії з приводу встановлення йому статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відмова відповідача у наданні позивачу статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни є неправомірною, оскільки наданими ним до управління документами підтверджується факт прийняття позивачем участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-ти кілометровій зоні. Вказує, що згідно з вимогами нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років. Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків), залучалися до виконання цих робіт саме у складі Формувань Цивільної оборони. Також позивач зазначає, що приписами Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не встановлено вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.
Відповідач позов не визнав та надав до суду відзив на позов в якому зазначив, що умовами для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є: 1) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме у складі формувань Цивільної оборони; 2) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. ОСОБА_1 надав до управління документи, що підтверджують лише його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Втім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач до своєї заяви від 04.10.2019 року, якою звернувся до управління, не надав (відсутні будь-які розпорядчі документи по лінії Цивільної оборони про залучення підприємства «Полтавська тампонажна контора виробничого об`єднання «Укрнафта» (наказ чи розпорядження) до вказаного вище формування та розпорядчого документу по підприємству, установі (в даному випадку по підприємству «Полтавській тампонажній конторі виробничого об`єднання «Укрнафта») про залучення особи, а саме ОСОБА_1 у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР). Тому управлінням було відмовлено позивачу в наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. У задоволенні позовних вимог просить відмовити. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття при недоведеності обставин, що мають значення для справи, як суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з порушенням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права,  що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 року у справі №480/535/20 суперечать обставинам, встановленим постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2019 року у справі №520/6631/19, яка набрала законної сили, та вимогам ст.19 Конституції України, ст.ст.4, 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Положенню про Цивільну оборону СРСР, затвердженому постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказам заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоснізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядженню ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52), наказу Міністерства енергетики і електрифікації СРСР від 28.05.1981 №45с "Про створення спецформувань на атомних електростанціях" (на виконання постанови Ради Міністрів СРСР від 25.11.1980 № 833-283 "Про заходи щодо подальшого підвищення безпеки атомних електростанцій" (наказ Міненерго СРСР від 11.11.1980 №81сс), ст.ст.77, 90, 242 Кодексу адміністративного судочинства України і є незаконним та необґрунтованим.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням серія НОМЕР_1 від 21.06.2019 р., перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Роменської міської ради з 07.06.2004 року (а.с.14). 
Відповідно до Експертного висновку Харківської міжвідомчої експертної комісії від 30.09.2004 р. захворювання позивача пов`язане з роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.12). 
ОСОБА_1 звернувся до Управління з заявою щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, надавши при цьому такі документи, як: копія паспорту та ідентифікаційного коду; копії експертних висновків від 30.09.2004р. та від 28.05.1992р.; копія довідки МСЕК; копії наказу, шифру нараховування заробітної плати, довідки про виплачену заробітну плату, довідки про участь у ліквідації аварії на ЧАЕС, довідки про стаж при нарахуванні пенсії, картки довідки нарахування заробітної плати по Полтавській тампонажній конторі виробничого об`єднання "Укрнафта" (а.с.24-37).
Листом від 08.10.2019р. № 4273/06 у відповідь на заяву від 04.10.2019р. позивачу повідомлено, що для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни необхідно надати інформацію (копії розпорядчих документів) про залучення його до ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР (а.с.6). 
Позивач, вважаючи, що за результатами розгляду його заяви йому не було встановлено статус інваліда війни та видано відповідне посвідчення  за відсутності на те правових підстав, звернувся з позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що подані позивачем до Управління соціального захисту населення документи не можуть бути належними доказами на підтвердження того, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, а за відсутності таких доказів відсутні достатні підстави для набуття статусу інваліда війни відповідно до положень, встановлених пунктом 9 частиною другою статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 3551-ХІІ цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
Стаття 4 Закону № 3551-ХІІ визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно із пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, колегія суддів визнає правильним висновок суду першої інстанції, що умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої  статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є:
1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
Відповідно до чинного у 1986 році Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого 18.03.76 року постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111, цивільна оборона будувалась за територіально-виробничим принципом. Тобто в кожному міністерстві, відомстві або іншому центральному органі виконавчої влади, а також на підприємствах, в установах і організаціях створювались служби та формування цивільної оборони. Керівництво службами та формуваннями цивільної оборони в межах адміністративно-територіальних одиниць (областей, районів, міст) здійснювалось відповідними місцевими органами державної влади.
Документом, який підтверджує роботу у складі невоєнізованого формування цивільної оборони, є перелік особового складу невоєнізованого формування, затверджений наказом начальника цивільної оборони, наказом начальника штабу цивільної оборони про залучення невоєнізованого формування до виконання робіт з визначенням видів робіт та місць їх виконання.
У справі, що розглядається, суд першої інстанцій правильно встановив факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків.
Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені  Законом № 796-ХІІ.
Водночас колегія суддів зазначає, що для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2  ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон № 3552-ХІІ необхідною умовою є також та обставина, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
Таким чином, за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, немає.
З наданих позивачем до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради документів вбачається, що він, моторист-водій Полтавської тампонажної контори, наказом Полтавської тампонажної контори №29к/Ч «Про направлення працівників контори  для виконання спец.завдання» був направлений для виконання спеціальної роботи в м. Чорнобиль на період з 15.05.1986 року по 05.06.1986 року. 
Згідно із довідкою Полтавського тампонажного управління №139 від 11.06.1992 року ОСОБА_1 в період з 15.05.1986р. по 05.06.86р, наказ №27-к/Ч від 5.05.86р. приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-ти кілометровій зоні. Має право на пільги, встановлені Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС №325 від 31.03.1990 року.
Відповідно до довідки про участь у ліквідації аварії на ЧАЕС Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" №01/01/09/04/03/16-38 від 30.05.2019 року позивач  дійсно в період з 15.05.1986р. по 05.06.1986р. приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Таким чином, наданими позивачем доказами підтверджується його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Однак належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.
Ця обставина є істотною, оскільки в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої статті 9 Закону № 796-ХІІ).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.08.2018 у справі № 676/3457/17, від 27.02.2018 у справі № 368/1579/14, від 10.05.2018 у справі № 279/12162/15-а, від 07.06.2018 у справі № 377/797/17, від 11.10.2018 у справі №674/1239/17, від 20.02.2019 у справі № 817/237/18, від 04.04.2019 року у справі № 363/1489/17, від 15.06.2020 у справі № 822/225/18, від 14.08.2020 у справах №№ 620/3108/19 та 620/2995/19.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.9 ч. 2  ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", діяв на підставі та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та чинним законодавством, з дотриманням вимог ч. 2  ст. 2 КАС України.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, не спростовують висновків суду першої інстанції.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не встановлено. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,  - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 по справі № 480/535/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова