ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України

19 серпня 2020 року        
м. Харків

Справа № 638/11289/18
Провадження № 22-ц/818/3678/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання : Прокопчук І.В.,

Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору прокуратура Харківської області, прокуратура Київської області про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 травня 2020 року, ухвалене суддею Цвірюком Д.В., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору прокуратура Харківської області, прокуратура Київської області про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є підстави вважати, що відповідачі  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12  за місцем свого проживання з порушенням закону використовують якісь радіоелектронні пристрої (можливо спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації) з метою заподіяння йому шкоди. Вказує, що такі пристрої несанкціоновано підключаються до мереж інтернет доступу для споживачів і забезпечуються електропостачанням безобліково. Протягом тривалого часу у позивача щоденний головний біль та лицьовий біль, порушення функцій внутрішніх органів від спрямованої дії електромагнітних полів. Такі пристрої використовуються для заподіяння шкоди здоров`ю шляхом спрямованого впливу на внутрішні органи людини за допомогою стоматологічних пломб, які мають властивості провідників та напівпровідників. Також зазначає, що відповідачами для заподіяння шкоди використовуються арматури, вентиляційні шахти, власні квартири та шахти ліфту. Також вказує, що 19 січня 2015 року він перебував у Московському районному суді м. Харкова, після чого там стався вибух біля будівлі суду. Вважає, що такі дії відповідачів пов`язані з його обізнаністю про зміни секретних протоколів допитів, складених в порядку конфіденційного співробітництва членів злочинної групи ОСОБА_13 - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інших обставин конфлікту, застосуванням автоматичної зброї 21 квітня 1997 року в с. Яблунівка Білоцерківського району Київської області, в результаті чого загинув ОСОБА_17 і поранений ОСОБА_18 . Вказані вище документи віднесені до державної таємниці, в них описані індивідуальні ознаки і характеристики, за якими можна було ідентифікувати осіб-учасників злочину, щодо яких давалися свідчення. Також вважає, що з моменту придбання ним мобільного телефону, здійснювалося негласне зняття з нього інформації із зазначенням в оперативно-розшуковій справі про його приналежність іншій особі, ймовірно ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . Також вказує, що ОСОБА_21 та ОСОБА_5 у 2000 році викрали його паспорт, вклеївши свої фотографії, придбавали зброю і реєстрували автомобілі, можливо попередньо заволодівши ним незаконно, використовували інтернет. Вказані дії вважає такими, що спрямовані на встановлення йому психіатричного діагнозу, постановку на облік у психіатра і таким чином виключення зі складу осіб, які можуть бути допитані про зміст секретних протоколів допитів. Від спрямованої дії електромагнітних полів зазначених вище пристроїв відбувається пошкодження його квартири, також йому проведено гайморотомію, у зв`язку з чим у нього різко знизився артеріальний тиск. У спальні його квартири на лоджії під стелею виявляється електромагнітне поле. За інформацією технічної підтримки групи компаній під торговою маркою «Тріолан» IP адреса на лінії інтернет підключення квартири ОСОБА_22 - № 126 ховається, що на його думку свідчить про намір приховати від ідентифікації обладнання, яким ймовірно є спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації. Зазначає, що до вказаних дій на території м. Біла Церква має відношення ОСОБА_23 , який працював у міліції. 02 грудня 2016 року в денний час доби цими ж особами підпалені дерев`яні двері тамбура його квартири з метою помсти та залякування. Вказує, що можливо ОСОБА_22 , ОСОБА_24 спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації були викрадені з будинків АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 або інших, в тому числі в АДРЕСА_6 і АДРЕСА_7 . Мали випадки вилучення цими ж особами документів з листів позивача. Також вказує, що знаходження ОСОБА_25 біля його будинку під час повернення додому може свідчити про наявність зв`язків з особами, які експлуатують зазначені вище засоби в його будинку, оскільки відомості про його пересування останній отримав від осіб, які експлуатують в його будинку по його радіоелектронним пристроям спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації. Вказані дії вчинено з метою залякування його. Зазначає, що вказані особи також входять в його інтернет аккаунти без його відома з використанням його логінів та паролів. Від дії електромагнітних полів виходять з ладу його побутова техніка, поламалися кілька навушників, розетки, монітор, три мобільні телефони, дві материнські плати, блоки живлення, накопичувачи жорстких дисків та інші, втручаються в роботу комп`ютера і ушкоджують файли на ньому, на флеш накопичувачах, жорстких дисках. Вказує, що незаконне використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації і порушення при проведенні негласних оперативно-розшукових заходів, внаслідок чого позивачу заподіяно шкоду, стало можливим внаслідок неналежного здійснення функцій по нагляду за дотриманням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, а саме прокуратурою Київської області та прокуратурою Харківської області, внаслідок чого йому завдано значної моральної шкоди, компенсацію якої він оцінює в 7 168 016, 00 грн. за період з 1999-2015 років, 3 469 836 грн. за період 2016-2018 років, а за період 1984-1997 роки - 50 000 грн. Такий розмір обумовлений тривалим заподіянням фізичного болю, душевних страждань, порушенням функцій внутрішніх органів, зміною зовнішності внаслідок дії електромагнітних полів, порушенням соціальних зв`язків, професійному та особистому житті, планів, для відновлення реалізації яких позивачу необхідно докласти значних зусиль. З початку 2016 року від спрямованих електромагнітних полів у нього щоденні і щохвилинні спазми м`язів обличчя, біль в очах і пахових органах, які заподіюють страждання.

У зв`язку із чим, з урахуванням остаточних уточнень від 20 вересня 2019 року, просить стягнути з Державної казначейської служби, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_26 на його користь компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 10 637 852 грн. за період з 1999-2018 років, а з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 за період 1984-1997 років 50 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа розглянута неповажним судом. Оскільки суд не має спеціалізації по розгляду справ з державною таємницею. Судом було необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотань про витребування доказів та призначення експертиз. Посилався на ті самі обставини, які вказував в позовній заяві.

Представник Державної казначейської служби України надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Відзив мотивований тим, що залучення до участі у даній справі Державного казначейства України не вплине на встановлення фактичних обставин, оскільки казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів не підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України. 

Пунктом 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, умовами виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди є: шкода; протиправність поведінки завдавача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою завдавача шкоди та її результатом - шкодою; вина завдавача шкоди. При відсутності хоча б однієї із вказаних умов, зобов`язання з відшкодування шкоди не виникає.

Звертаючись до суду з цим позовом  ОСОБА_1  зазначає, що на протязі з 1984-1997р.р. та з 1999-2018р.р. відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за місцем свого проживання з порушенням закону використовують якісь радіоелектронні пристрої з метою заподіяння йому шкоди та негласного отримання інформації, що спричинили йому моральні страждання. Незаконне використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації і порушення при проведенні негласних оперативно-розшукових заходів, внаслідок чого йому заподіяно шкоду, стало можливим внаслідок неналежного здійснення функцій по нагляду за дотриманням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, а саме прокуратурою Київської області та прокуратурою Харківської області, у зв`язку з чим він також просить стягнути моральну шкоду з Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеної у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Згідно ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині 1 ст.55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Позивач фактично звинувачує відповідачів у неправомірному застосуванні щодо нього оперативно-розшукових заходів та у вчиненні ними діянь, які є кримінально караними, з чим пов`язує спричинену йому моральну шкоду.

Між тим, в межах цивільної справи суд позбавлений можливості надати оцінку правомірності оперативно-розшукових заходів та зробити висновки щодо вчинення особами діянь, які є кримінально караними.

Допустимими, достовірними та достатніми доказами був би вирок у кримінальній справі щодо відповідачів та висновки за результатами скарги на порушення законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, наданими компетентними органами. 

Так, нагляд за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності здійснюється у відповідності до ст. 14 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Будь-яких доказів, щодо оскарження дій чи бездіяльності органів прокуратури їх посадових або службових осіб та визнання їх незаконними матеріали справи також не містять.

Отже, матеріали справи не містять допустимих, достовірних та достатніх доказів протиправності дій та бездіяльності відповідачів.

Позивач в апеляційній скарзі вказує, що суд відмовив у витребуванні доказів, призначенні експертиз, водночас відмовив у задоволенні позову через недоведеність.

Між тим, докази, про витребування яких просив позивач не дозволили б в цивільній справі зробити висновки щодо вини відповідачів у спричиненні позивачу моральної шкоди, не вплинули б на висновки суду.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволення позовних вимог.

Суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновком суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -                                                                     Н.П.Пилипчук 

Судді -                                                                        С.С. Кругова 

                                                                               О.Ю. Тичкова