ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 серпня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 399/118/19
провадження № 22-ц/4809/992/20 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Мурашка С. І., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 12 березня 2020 рокуу складі головуючого судді Шуліки О. О.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У лютому 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просило стягнутиз останнього заборгованість за кредитним договором б/н від 24.11.2016 у розмірі 16030,53 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 10568,03 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 1731,15 грн; заборгованості за пенею та комісією- 2498,46 грн;штрафу відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди - 1232,89 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 24.11.2016 ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 19282 грн 56 коп, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку.
Свій обов`язок згідно до договору Банк виконав у повному обсязі, а відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання по кредитному договору не виконує належним чином, станом на 03.02.2019 заборгованість за кредитним договором склала 16030 грн. 53 коп. 

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 12 березня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24.11.2016 року у розмірі 10568,03 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Суд вказував, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми за тілом кредиту в розмірі 10568,03 грн. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення в частині не задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги банка, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначило, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Вважає висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у відповідній частині, помилковим, зробленим з грубим порушенням норм цивільного права.
Вказує, що відсутність підпису позичальника на цих Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.
Зазначає, що розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, у цілковитій відповідності відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. Факт отримання коштів також стверджується особистим підписом відповідача в момент укладення Генеральній Угоди. Дії з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, арозрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості, в тому числі, і за тілом кредиту. Розрахунок заборгованості відповідачем неоскаржувався. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.
Звертає увагу на те, що від з`ясування обставин щодо отримання кредиту залежить правильність вирішення спору по суті та визначення наявності факту користування коштами, як про це вказує розрахунок заборгованості боржника. Жодного доказу на підтвердження не користування кредитом і не ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг відповідачем не надано, як і не надходило будь-яких заперечень щодо них, починаючи з 2006 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано. 

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 4 ст. 19 ЦПК).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК).
У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України (ч.ч.1-2 ст. 274 ЦПК).
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Відповідно до фотокопії анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 16.11.2012 року  ОСОБА_1 виявив бажання отримувати послуги АТ КБ «ПриватБанка», при цьому дані про обраний кредит, вид карти, тарифи, відсоткову ставку, розмір неустойки у тексті заяви не зазначені (а.с.5,61). 
Копія анкети-заяви містить підпис від імені  ОСОБА_1 , який ніким неоспорюється.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно долученої до позовної заяви копії Генера льної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 24.11.2016 року вбачається, що з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договорам № SAMDN52000070342800 від 16.11.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та  ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та, з урахуванням зменшення її розміру, визначення на дату укладення угоди кредитної заборгованості в сумі 19282,56 грн, що підлягає поверненню до 31.12.2019, підписом від імені  ОСОБА_1 підтверджено його ознайомлення з тарифами, Умовами та правилами (а.с.6,62). 
При укладенні вказаної Генеральної угоди від імені ПАТ КБ «ПриватБанка» було використано факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ "ПриватБанк" 
Дубілета А. В., а також відтворено відбиток печатки ПАТ КБ "ПриватБанк" технічними друкованими засобами. Підписання документа саме у такий спосіб визнали обидві сторони, як зазначено у п. 1.8. Генеральної угоди.
Згідно п.п. 1.1.1, 1.1.2 угоди сторони домовилися стосовно договору 1: зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 456,45 грнп, комісію на 53,58 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 722,86грн. Заборгованість за договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 20382,56 грн.
Відповідно до п. 1.5-1.7. підписання цієї Генеральної угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості позичальника. Всі інші умови договорів, котрі не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї Генеральної угоди, залишаються незмінними. Генеральна угода в частині розділу «1. Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії Договору 1.
Згідно з п. 2.1. Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 19282,56 грн на строк 36 місяців, з 24.11.2016 року по 30.11.2019 року, шляхом встановлення кредитної лінії на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 2,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановлені у заяві, Умовах та правилах строки.
До позовної заяви долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг від 06.03.2010 (а.с.7-30,63-86), на яких відсутні підписи  ОСОБА_1 .
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 24.11.2016 року  ОСОБА_1 станом на 03.02.2019 року має заборгованість в сумі 16030,53 грн, яка складається із: - 10568,03 грн заборгованості за кредитом; - 1731,15 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; - 2498,46 грн заборгованості за пенею та комісією; - 1232,89 грн штрафу відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди (а.с. 4).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).
Не допускається нарахування пені і штрафів за одні й ті ж порушення.
У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору.
Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 16.11.2012 року, уклали 24.11.2016 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 19 282,56 грн та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 2,0 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 31.12.2019.
У пунктах 1.3.2 та 1.3.3., 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 2?го дня після закінчення строку кредитування (31.12.2019), вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1232,89 грн.
Суд першої інстанції вказані вимоги закону, та встановлені обставини справи не врахував, у зв`язку з чим безпідставно дійшов висновку про недоведеність факту обумовлення сторонами у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді штрафу.
Оскільки  ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою і має непогашену заборгованість за кредитом - 10 568,03 грн та процентами в сумі 1731,15 грн, а також несплачений штраф відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди у розмірі, зазначеному позивачем, 1232,89 грн, тому є підстави для часткового задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача вказаних сум у розмірі 13 532 грн, позовні вимоги в частині стягнення 2498,46 грн заборгованості за пенею та комісією задоволенню не підлягає з підстав необґрунтованості та безпідставності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права, без належної оцінки наданих позивачем доказів, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи і дослідженим доказам, з порушенням вищезазначених норм матеріального права, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині заборгованості за відсотками за користування кредитом та штрафу. 
Рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та штрафу, з ухваленням нового рішення і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в сумі 1731,15 грн, штрафу відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди у розмірі 1232,89 грн.
В частині стягнення пені та комісії позов не підлягає задоволенню за його безпідставністю. 
Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, що складають сплачений судовий збір в сумі 4802,5 грн (а.с. 3, 132), підлягають компенсації за рахунок відповідача у межах задоволених вимог - в сумі 4053,80 грн.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 
Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 12 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків і штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами в сумі 1731,15 грн та штраф у розмірі 1232,89 грн.
В іншій частині рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 12 березня 2020 року залишити без змін, та поновити його дію.
У відшкодування судових витрат стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 4053,80 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді   С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко