КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №755/6216/20                                                                    головуючий у суді І інстанції: Катющенко В.П.
провадження №22-ц/824/8870/2020                                             головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
25 серпня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                        Іванової І.В., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                               Спеней О.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києвавід 07 травня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в України, Рада національної безпеки та оборони України, Міністерство соціальної політики про встановлення факту, що має юридичне значення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в України, Рада національної безпеки та оборони України, Міністерство соціальної політики, про встановлення факту, що має юридичне значення, яка 05 травня 2020 року була передана у провадження судді Катющенко В.П..
Заявник просить суд встановити факти, що мають юридичне значення, щодо: неможливості заявника, вільно здійснювати своє право власності, щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (1/2 квартири АДРЕСА_1 , 7/18 будинку № « АДРЕСА_2 ), а також майном, що залишилось в квартирі та будинку, а також вимушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, за сприяння фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 зазначає, що встановлення вказаних юридичних фактів для заявника, який перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту) є необхідним для визначення свого статусу, як особи постраждалої від агресивної політики Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей, що була здійснена за сприянням осіб на яких покладено санкції згідно Закону України «Про санкції», а також Указу Президента України №126/2018 від 14 травня 2018 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)". А також, встановлення вказаних юридичних фактів буде мати юридичні наслідки, пов`язані з виникненням прав та обов`язків щодо отримання відповідних пільг, привілей та можливостей передбачених законодавством України, законодавством інших країн, міжнародним законодавством, а також шляхом притягнення до відповідальності країни-агресора та осіб, що підтримували та підтримують Російську агресію та окупацію Російською Федерацією півострову Крим та частини Луганської та Донецької областей України.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києвавід 07 травня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в України, Рада національної безпеки та оборони України, Міністерство соціальної політики про встановлення факту, що має юридичне значення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження. Вказує суд першої інстанції не врахував практику Верховного суду в аналогічних справах. Також, зазначає, що Верховна Рада України України запустила процес встановлення фактів, що мають юридичне значення у зв`язку із агресією РФ на сході України.   
Учасники справи відзивів на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не відноситься до розгляду цивільної юрисдикції судів України, оскільки довідка про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи є визнання державою та підтвердженням як факту переміщення так і причин такого переміщення, а не зазначення у даній довідці причин внутрішнього переміщення особи, за наявності самої довідки, загальновідомих фактів агресії та зазначеного законодавства про те, не тягне за собою порушення права внутрішньо переміщеної особи і, за потреби, виправляється шляхом внесення змін у зразок довідки органом виконавчої влади та здійснення іншими державними органами своїх функцій по відновленню прав внутрішньо переміщених осіб. Отже, причино-наслідковий зв`язок між неможливістю заявника здійснювати право власності щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська), його вимушене підкорення окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, тощо та збройною агресією Російської Федерації не потребує встановлення у судовому порядку як загальновідомий та як такий, що за своєю правовою природою не є фактом, що має юридичне значення.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що у травні 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в України, Рада національної безпеки та оборони України, Міністерство соціальної політики, про встановлення факту, що має юридичне значення, яка 05 травня 2020 року була передана у провадження судді Катющенко В.П..
Заявник з 07.05.2015 зареєстрований у м. Києві як внутрішньо переміщена особа, а до переїзду разом із сім`єю проживав у м. Луганськ, де мав у своїй власності нерухоме майно. У зв`язку з бойовими діями у 2014-2015 р.р. в Луганській та Донецькій областях позбавився можливості врятувати у повному обсязі свою власність.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києвавід 07 травня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в України, Рада національної безпеки та оборони України, Міністерство соціальної політики про встановлення факту, що має юридичне значення.
Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).
Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).
Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Також, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме  ОСОБА_1 .. При цьому відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.
Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2018 року у справі  №759/759/17та у постанові від 14 вересня 2018 року у справі №363/2981/16-ц.
Відтак, при вирішенні питання відкриття провадження у даній справі, суд першої інстанції повинен був керуватись положеннями Конституції України, ЦПК України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Верховного Суду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до вимог статті 379 ЦПК України. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року                                                    скасувати повністю, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі. 
Справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в України, Рада національної безпеки та оборони України, Міністерство соціальної політики про встановлення факту, що має юридичне значення,направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «26» серпня 2020 року.
 
Головуючийсуддя	Л.П. Сушко    	
Судді	І.В. Іванова    	
   	О.І. Сліпченко