Ухвала
Іменем України 
06 липня 2020 року
м. Київ
справа №  336/6525/18
провадження №  51-3072 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
у виді обмеження волі на строк один рік з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на два роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 300 000 гривень 
у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 13 вересня 
2018 року приблизно о 18 год 20 хв, керуючи автомобілем ВАЗ 21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Іванова у напрямку 
просп. Моторобудівників у м. Запоріжжі, усупереч вимогам п.п. 8.7.3 «е» та розділу Дорожня розмітка (горизонтальна розмітка 1.12 стоп-лінія) Правил дорожнього руху України, виїхав на регульований пішохідний перехід на червоний сигнал світлофора, 
в результаті чого передньою частиною кузова автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 . 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому верхньої вітки лонних кісток 
з обох сторін зі зміщенням кісткових уламків, переломи обох сідничних кісткових фрагментів, багатоуламкові переломи шийки та великого вертела лівого стегна 
зі зміщенням кісткових фрагментів і ротацією (перекрученням) стегна 
по годинниковій стрілці, набряк м`яких тканин в області таза та лівого тазостегнового суглобу, відкритий уламковий перелом проксимального метаепіфіза лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, уламковий перелом верхньої третини лівої малогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, рану в верхній третині лівої гомілки по передньо-внутрішній поверхні, набряк м`яких тканин у верхній третині лівої гомілки, закритий уламковий перелом верхньої третини лівої ліктьової кістки без зміщення кісткових фрагментів, синець та набряк м`яких тканин 
в області лівого ліктьового суглобу, які в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що не є небезпечними для життя, 
але такими, що спричинили тривалий розлад здоров`я більш ніж 21 день.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій 
ОСОБА_5 , порушує питання про зміну судових рішень на підставі невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також про зменшення стягнутої суми цивільного позову. Просить призначити ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі на строк один рік без позбавлення права керування транспортними засобами та стягнути моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень. Вказує, що суди належним чином не врахували обставин, 
які пом`якшують покарання, а саме: визнання ОСОБА_5 вини у повному обсязі, активного сприяння розслідуванню злочину, щирого каяття, а також того, 
що він є батьком двох неповнолітніх дітей та частково відшкодував моральну шкоду. Зазначає, що під час визначення розміру моральної шкоди суд першої інстанції врахував висновок МСЕКу, де не вказано діагнозу, на підставі якого було призначено ОСОБА_7 першу групу інвалідності. 
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження             та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються. 
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, 
які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання 
та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, 
що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення 
та попередження нових злочинів.
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК 
хоча і є неумисним злочином середньої тяжкості, але внаслідок якого потерпіла отримала ушкодження середнього ступеня тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання – визнання вини, щире каяття і добровільне часткове відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, відсутність судимості, наявність захворювання, що потребує постійного нагляду лікарів, а також 
те, що обвинувачений має постійне місце проживання, одружений і є батьком двох неповнолітніх дітей, та призначив покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК, 
яке відповідає його меті, гуманності та справедливості. 
Визначаючи необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції  виходив з того, 
що порушення Правил дорожнього руху, допущене ОСОБА_5 , мало грубий характер, адже наїзд на пішохода він скоїв на пішохідному переході, рухаючись при цьому на заборонний сигнал світлофору. Суд також врахував відсутність на підтвердження відомостей того, що наявність права керування ОСОБА_5 автомобілем є життєво необхідним для нього чи його родини або дає йому якийсь прибуток.
Разом із цим захисник порушує питання про зміну судових рішень у частині стягнення із засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 300 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, тобто зменшення цієї суми до 15 000 гривень.
З огляду на положення абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, 
яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також 
з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як убачається зі змісту судових рішень, доданих до касаційної скарги, рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 300 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вищевказаних положеннях закону. 
Так, задовольняючи цивільний позов потерпілої, суд першої інстанції врахував зміст статей 1167, 1168 Цивільногокодексу України та роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, в яких визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, яка може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, 
у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Як зазначено у висновку МСЕКу, за яким ОСОБА_6 04 січня 2019 року було встановлено першу групу інвалідності строком до 04 січня 2020 року, остання потребує стороннього догляду, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазнала численних травм, які тривалий час обмежували її у русі.
Також у суді першої інстанції потерпіла пояснювала та надавала документи про те, що після дорожньо-транспортної пригоди вона кілька місяців була прикута 
до ліжка, страждала від болю, до цього часу обмежена у свободі пересування, 
має інвалідність першої групи, потребує сторонньої допомоги, тривалих лікування 
та реабілітації, була звільнена з роботи і позбавлена можливості працевлаштуватися зараз.
Суд першої інстанції врахував, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 зазнала дуже значних фізичних та моральних страждань, була позбавлена можливості будь-якого пересування кілька місяців, перенесла численні операції та тривале лікування і продовжує залишатись обмеженою 
у своїх можливостях вести звичний спосіб життя, потребує стороннього догляду, реабілітації і подальша можливість повного відновлення нею здоров`я невідома, 
а враховуючи тяжкість отриманих травм, їх наслідки тією чи іншою мірою супроводжуватимуть потерпілу протягом всього життя, та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди повністю. З таким рішення суду першої інстанції погоджується 
і колегія суддів касаційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував викладені доводи в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 з доповненнями 
до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_4 , дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно виду та розміру основного й додаткового покарання, призначеного засудженому, а також із розміром стягнутої моральної шкоди, залишивши апеляційну скаргу з доповненнями, яка за змістом аналогічна касаційній скарзі захисника 
ОСОБА_4 , без задоволення.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 основне 
і додаткове покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів 
і не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, Суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 
від 30 вересня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                       ОСОБА_3