У Х В А Л А
Іменем України
 
07 вересня2020року
м. Київ
справа № 183/3042/16
провадження № 51-4174ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2020 року стосовно останнього,
встановив:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
На підставі ст. 71 КК України та з урахуванням положень ст. 72 КК України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2007 року остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту затримання - 04 березня 2016 року.
Зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 з 04 березня 2016 року по 07 листопада 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 02 березня 2016 року близько 16:50, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з метою спілкування зі ОСОБА_6 з приводу їх взаємовідносин, маючи при собі ніж, попрямував до місця проживання останнього до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Там, у приміщенні літньої кухні вказаного домоволодіння, між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на ґрунті неприязних стосунків виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_5 наніс два удари рукою в обличчя ОСОБА_6 , від чого той впав на підлогу. Після цього у ОСОБА_5 виник умисел на протиправне позбавлення життя ОСОБА_6 .
На реалізацію свого злочинного умислу ОСОБА_5 , будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання за вчинення умисного вбивства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи на ґрунті особистих неприязних стосунків, дістав ніж, який приніс із собою, та наніс ним 29 ударів в область грудної клітки та черевної порожнини ОСОБА_6 , від яких останній помер, після чого ОСОБА_5 залишив місце вчинення злочину.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 24 червня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишив без змін. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 08 листопада 2019 року по 24 червня 2020 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Як на підстави для касаційного перегляду зазначених судових рішень посилається на недотримання судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 415 КПК України щодо обов`язковості для суду при новому судовому розгляді справи висновків і мотивів, з яких апеляційним судом скасовано попередній вирок у цьому кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 , що у свою чергу призвело до неповноти судового розгляду та неправильної кваліфікації дій засудженого саме за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи  іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та  апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, фактичні обставини вчиненого ОСОБА_5 стосовно потерпілого ОСОБА_6 злочину, як і події, що передували його вчиненню, захисником ОСОБА_4 не оспорюються. 
Сам ОСОБА_5 , визнавши в засіданні суду першої інстанції свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину частково, не заперечував факту нанесення ним потерпілому ОСОБА_6 численних ударів ножем і настання внаслідок цих його дій смерті потерпілого, хоча й зазначав, що точної кількості нанесених ударів не може назвати, а умисне вбивство ОСОБА_6 під час з`ясування із ним стосунків вчинив у стані сильного душевного хвилювання. На досудовому слідстві у ході проведення слідчого експерименту за участю захисника ОСОБА_5 останній детально розповів про обставини та механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.
Висновками судово-медичної та додаткової експертиз встановлено кількість, характер, локалізацію, механізм утворення і ступінь тяжкості виявлених у ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, у виді численних колото-різаних поранень грудної клітки та живота, які є причиною смерті потерпілого і могли утворитися при механізмі, вказаному ОСОБА_5 під час проведення слідчого експерименту.
В апеляційних скаргах на вирок засуджений та захисник також не заперечували причинного звязку між діями ОСОБА_5 та заподіянням потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть, однак, не погоджувалися з правовою оцінкою дій обвинуваченого за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, стверджуючи, що злочин ним вчинено у стані сильного душевного хвилювання, відтак його дії слід кваліфікувати за ст. 116 зазначеного Кодексу.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 зводяться до того, що судом першої інстанції при новому судовому розгляді цього кримінального провадження після скасування попереднього вироку у стосовно ОСОБА_5 не виконано вказівки, наведені в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року, щодо проведення судово-психологічної експертизи з метою зясування, чи перебував обвинувачений на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення у стані афекту чи інших психологічних емоційних станах, здатних істотно вплинути на його свідомість і діяльність, адже за її результатами, за твердженням захисника, ОСОБА_5 міг розраховувати на перекваліфікацію його дій на іншу статтю кримінального закону, яка передбачає менш сувору відповідальність. При цьому судом відхилено клопотання сторони захисту про допит експертів.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 на вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_5 , як і їх доводи щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, були предметом ретельної перевірки і наступної оцінки колегії суддів під час апеляційного розгляду кримінального провадження.
Відхиляючи зазначені доводи та погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд у своїй ухвалі обґрунтовано послався на дані висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, які свідчать про відсутність у ОСОБА_5 стану сильного душевного хвилювання в інкримінований період, відповідно до яких останній хронічними психічними захворюваннями в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, не страждав і в даний час не страждає. Виявляв раніше і виявляє на теперішній час емоційно неврівноважений розлад особистості. В період часу, який відноситься до інкримінованого йому діяння, не виявляв ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, коли він міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. На теперішній час за своїм психічним станом також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не потребує застосування примусових заходів медичного характеру. ОСОБА_5 у досліджуваній ситуації в стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, що суттєво вплинув на його свідомість і поведінку, не перебував. Крім того, під час проведення експертизи комісія прийшла до висновку, що аналіз матеріалів кримінального провадження, результатів експериментально-психологічного дослідження та направленої бесіди з обвинуваченим показав, що в досліджуваній ситуації він у стані афекту або іншому емоційному стані, який суттєво вплинув на його поведінку не перебував, оскільки в його поведінці в той період не було характерних для зазначених емоційних станів ознак, нестриманість поведінки обумовлена алкогольним сп`янінням. Дії обвинуваченого після подій були достатньо мобілізовані та ціленаправлені.
Крім того, за встановлених судом фактичних обставин, зазначених у вироку суду, дії ОСОБА_5 носили активний характер, і останній, маючи достатню кількість часу, обдумано та сплановано вчинив умисне вбивство ОСОБА_6 , що свідчить про відсутність у нього стану фрустрації чи сильного душевного хвилювання.
Будь-які відомості про протизаконне насильство, систематичне знущання або тяжку образу обвинуваченого з боку потерпілого, які могли би викликати у першого стан сильного душевного хвилювання, в матеріалах кримінального провадження відсутні.
Під час нового судового розгляду на виконання вказівок апеляційного суду судом першої інстанції було призначено у справі судово-психологічну експертизу.
У повідомленні про неможливість проведення судової експертизи експерт зазначила, що невідтворюваність емоційного стану суб`єкта в момент вчинення ним протиправних дій призводить до необхідності при проведенні судово-психологічної експертизи стану афекту використовувати ретроспективний аналіз зовнішніх ознак цього стану, що виявляються в поведінці підекспертного в досліджуваний період часу, що і є головною специфічною особливістю даного виду експертної діяльності. Однак, за виявленої інформації про вживання підекпертним алкогольних напоїв у різній значній кількості протягом дня, коли сталася подія,відсутність в наданих на дослідження матеріалах кримінального провадження встановленого наявного ступеню алкогольного сп`яніння підекспертного в момент інкримінованого йому кримінального правопорушення унеможливлює проведення повного, всебічного, об`єктивного експертного дослідженнястану афекту або іншого емоційного стану.
Оцінюючи зміст указаного повідомлення, апеляційний суд зазначив, що посилання експерта на відсутність встановленого наявного ступеню алкогольного сп`яніння має сенс з огляду на те, що всі судово-психологічні ознаки різновидів експертного поняття афекту зберігаються тільки при простій формі алкогольного сп`яніння. Змінена (атипова) і тим більше психотична форми сп`яніння зазвичай порушують нормальну динаміку афективних реакцій, супроводжуються більш-менш виразними психопатологічними проявами, тому емоційні реакції на їх фоні не можуть бути розцінені як афект. З трьох ступенів простого алкогольного сп`яніння можливо кваліфікувати афект тільки при легкому його ступеню, оскільки середній і особливо тяжкий ступені викликають більш глибокі порушення свідомості, ніж при афективних станах, і поведінка обвинуваченого детермінується вже розладами психічних процесів під впливом алкоголю.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, показань  ОСОБА_5 , свідків, допитаних усудовому засіданні, обвинувачений 02березня 2016 року протягом дня у великій кількості вживав міцні алкогольні напої, у тому числі разом із потерпілим. Незважаючи на це, стороною обвинувачення в обвинувальному акті не зазначена ця обставина, а згідно з вимогами КПК України суд не може виходити за межі обвинувачення та погіршувати становище обвинуваченого, у зв`язку з чим місцевий суд правомірно не врахував перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.
Тож уданому конкретному випадку колегія суддів апеляційного суду вважала, що суд першої інстанції обґрунтовано послався у своєму вироку як на доказ відсутності в діях ОСОБА_5 стану сильного душевного хвилювання на результати комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, проведеної комісією експертів, викладені у відповідному висновку експерта, враховуючи, що даний процесуальний документ цілком відповідає вимогам кримінального процесуального закону та іншим нормам чинного законодавства.
З такими аргументами апеляційного суду цілком погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції.
За встановлених судами фактичних обставин дії ОСОБА_5 як умисне вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України кваліфіковано правильно, а покарання йому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, даних про його особу та конкретних обставин справи і вважати це покарання несправедливим унаслідок суворості підстав не вбачається. Вимоги ст. 71, ч. 5 ст. 72 КК України при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання судами також дотримано.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, колегія суддів не вбачає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2020 року стосовно останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                       ОСОБА_3