ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/26799/15                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 вересня 2020 року                                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Кузьмишиної О.М. та Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної академії внутрішніх справ про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Національної академії внутрішніх справ, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Національної академії внутрішніх справ від 06.11.2015 № 178 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , майора міліції, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 64 "г" Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;
- поновити майора міліції ОСОБА_1 (М-029667) на посаді старшого викладача кафедри загальноправової та гуманітарної підготовки факультету підготовки фахівців для спеціальних підрозділів Національної академії внутрішніх справ з 07.11.2015;
- стягнути з Національної академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язати Національну академію внутрішніх справ внести виправлення до трудової книжки ОСОБА_1 ; 
- допустити до негайного виконання постанови суду в частині поновлення майора міліції ОСОБА_1 (М-029667) на посаді старшого викладача кафедри загальноправової та гуманітарної підготовки факультету підготовки фахівців для спеціальних підрозділів Національної академії внутрішніх справ та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць. 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 березня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд Вищий адміністративний суд України вказав, що рішення судів прийняті по недостатньо з`ясованим і перевіреним обставинам справи, що мають значення для її правильного вирішення, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено відсутність документальних доказів того, що до 06 листопада 2015 року позивач виявив бажання скористатися своїм правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції, що в силу Закону України «Про Національну поліцію» вважається відсутністю згоди на проходження служби в поліції, однак суди не звернули увагу на доводи позивача, що він виявляв згоду проходити службу в поліції і подавав свою кандидатуру на конкурс та був обраний тренером для підготовки патрульних поліцейських міста Києва. 
За наслідками нового розгляду рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи, на порушення норм матеріального і процесуального права, вважає його незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також апелянт вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, у період з 27.07.1994 до 06.11.2015 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується довідкою Національної академії внутрішніх справ № 46ВКЗ-120/404 від 09.11.2015.
Наказом Національної академії внутрішніх справ від 06.11.2015 № 178 о/с позивача звільнено зі служби 06.11.2015 у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України через скорочення штатів.
Не погоджуючись наказом відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується і колегія суддів. 
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі також - Закон).
Закон України "Про Національну поліцію" є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі загального законодавства, який визначає особливий порядок звільнення у межах спірних правовідносин, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України та Закону України "Про державну службу".
Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначався на час виникнення спірних правовідносин Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, пунктом 64 "г" якого передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), при відсутності можливості подальшого використання на службі, через скорочення штатів.
Наразі, позивач стверджує про порушення процедури звільнення оскільки його при звільненні не було попереджено про наступне вивільнення.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Враховуючи, що Закон був опублікований в Голосі України 06.08.2015 № 141-142, тож набрав чинності 07.11.2015, у той час, як пункти, зокрема, 8-11 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону, набрали чинності 07.08.2015.
Так, за приписами пункту 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Тобто, з опублікуванням Закону працівникам міліції, які мали намір проходити службу в поліції, встановлено тримісячний строк для подання відповідного рапорту, і за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним законом, вони, за їх згодою, могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення або шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Враховуючи викладене, працівники міліції з моменту опублікування Закону вважаються такими, що належним чином попереджені про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, що спростовує твердження позивача про не попередження його за два місяці про наступне вивільнення.
Таким чином, у позивача у встановлений Законом України «Про Національну поліцію», а не Кодексом законів про працю України у період з 07 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року включно, виникло право для подання рапорту щодо подальшого проходження служби у національній поліції.
Згідно з пунктами 9-11 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.
Таким чином, працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення виключено у разі виявлення бажання проходити службу в поліції та за їх згодою або у разі проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. 
Враховуючи імперативність норм пунктів 9 та 10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону щодо порядку вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 (за згодою або на конкурсній основі), неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби через скорочення штатів.
Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" не є обов`язком роботодавця. 
Законом України "Про Національну поліцію" передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. 
Працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію".
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доводи позивача про неможливість застосування до спірних правовідносин пункту 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", а саме, що зазначений пункт зазначає про можливе звільнення через скорочення штатів, а не про безальтернативне звільнення через скорочення штатів, а також зазначена норма не передбачає звільнення за скороченням як необхідного і єдиного наслідку, помилковими. 
Наразі, розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» визначено три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; неприйнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Колегія суддів зауважує, що єдиною законодавчо передбаченою формою волевиявлення особи щодо працевлаштування, проходження нею служби є виключно особисто написана заява такої особи.
Тобто, для реалізації права на працевлаштування вимагається вчинення активних дій особою, яка виявила намір подальшого проходження служби в поліції, звернення із заявою/рапортом у встановлені строки та у порядку встановленому законодавством. 
В іншому випадку, якщо протягом вказаного терміну працівник міліції не вчинив таких дій, ця обставина є достатньою і необхідною правовою підставою для відмови у здійсненні переведення її на службу в поліцію на підставі пункту 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію".
Відповідно до положень Статуту Національної академії внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 17.11.2010 № 555 (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), Національна академія внутрішніх справ підпорядковувалась Міністерству внутрішніх справ України, є державним навчальним закладом четвертого рівня акредитації. 
На даний час, Національна академія внутрішніх справ перебуває у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України. 
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1388 "Про організаційно-штатні питання" скасовано штат Національної академії внутрішніх справ, скорочено всі посади постійного складу, у т.ч. за джерелами утримання: державного бюджету та інших джерел, та перемінного складу.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу від 07.11.2015 №1392 "Про затвердження штатів установ і закладів МВС" затверджено штати установ і закладів МВС, зокрема, Академії, де вбачається, що посади науково-педагогічного складу виключно цивільні.
Наразі, відсутні докази на підтвердження того, що позивач виявляв бажання, подавав заяву/рапорт (надавав згоду) бути прийнятим на службу до поліції з 07.08.2015 по 06.11.2015. 
Натомість, згідно пояснень позивача ОСОБА_1 наданих суду першої інстанції, він писав заяву на ім`я ректора Національної академії внутрішніх справ, яку залишив, з його слів, у працівників кадрової служби, не реєстрував за вхідним номером, кому саме віддавав дану заяву вказати не зміг. Підтвердив, що із заявою та/або рапортом до органів Національної поліції України не звертався.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи позивача про те, що він мав бажання працювати в поліції та особисто подавав відповідний рапорт про це на ім`я ректора Національної академії внутрішніх справ жодними доказами не підтверджується. 
Щодо тверджень позивача про те, що він надавав згоду проходити службу в поліції і подав свою кандидатуру на конкурс та був обраний тренером для підготовки патрульних поліцейських міста Києва, то з роздруківок електронного листа, наявного в матеріалах справи, вбачається, що листування по відповідним обставинам здійснювалось у квітні 2015 року. Тобто, до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".
При цьому, за змістом подальшого електронного листування між позивачем та ОСОБА_2 від 08.12.2015, що міститься в матеріалах справи, позивач просив останнього документально підтвердити факт проходження ним співбесіди та прийняття викладачем для підготовки нових патрульних поліцейських для м. Києва, на що отримав відмову, обґрунтовану тим, що позивач фактично не викладав.
Зазначене свідчить, що позивач не скористався наданим йому Законом правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції до 06.11.2015, а отже не підтвердив свого наміру (бажання, згоди) подальшого проходження служби в поліції у розумінні положень Закону.
Щодо посилання апелянта на порушення норм Кодексу Законів про працю України при його звільнення, колегія суддів зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
В той же час, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" .
У спірних відносинах питання прийняття на службу до поліції урегульовано пунктом 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", який є спеціальним законом по відношенню до Кодексу законів про працю України.
Такий висновок щодо застосування норм Закону України "Про Національну поліцію" та Кодексу законів про працю України, висловлений Верховним Судом у постанові від 04 червня 2020 року справа № 820/522/17. 
Відтак, оскаржуваний наказ про звільнення позивача, прийнято відповідачем з підстав, передбачених законом та з дотриманням установленого законом порядку.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 06.11.2015 № 178 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:          

Судді: