ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 липня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/2410/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Омеляна Олександра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в адміністративній справі №160/2410/20 (головуючий суддя першої інстанції Єфанова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Дніпро) про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 28.02.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Дніпро), в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Макаренко А.С. від 20.12.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №58566324;
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Макаренко А.С. від 28.12.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №60930767.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані постанови прийняті з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Позивач зазначає, що фактично державним виконавцем виконавчий документ не було виконано, а тому не було підстав для стягнення з нього виконавчого збору. Постанова від 20.12.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №58566324 містить помилки, які перешкоджають відкриттю за нею, як за виконавчим документом, виконавчого провадження. Також позивач зазначає, що виконавче провадження було відкрито без відповідної заяви стягувача та з порушенням строку відкриття виконавчого провадження. В матеріалах виконавчих проваджень ВП №58566324, ВП №60930767 та зведеного виконавчого провадження №61327747 немає ніяких доказів направлення документів виконавчого провадження боржникові.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
15.01.2016 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська видано виконавчий лист №202/5505/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості (а.с.125).
06.03.2019 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Індустріального ВДВС у м.Дніпрі із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №202/5505/15-ц (а.с.88).
06.03.2019 року постановою державного виконавця Макарової А.С. відкрито виконавче провадження ВП №58566324. Пунктом 3 вказаної постанови визначено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 139038,29 грн..
Також, 06.03.2019 року в цьому ж виконавчому провадженні державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 139038,29грн. (а.с.94).
В подальшому, від ПАТ «УкрСиббанк» надійшло три заяви про повернення стягувачу виконавчого документу без виконання (а.с.111, 114, 116).
Так, 20.12.2019 року відповідачем в рамках виконавчого провадження ВП №58566324 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, якою виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі положень п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.127).
Також, державний виконавець 20.12.2019 року виніс постанову про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 139038,21 грн. на користь стягувача Індустріального ВДВС м.Дніпра (а.с.130).
На підставі постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60930767 від 28.12.2019 року, якою відкрито виконавче провадження з виконання постанови №58566324 від 20.12.2019 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 139038,29 грн..
Не погодившись з вказаними постановами державного виконавця від 20.12.2019 року та від 28.12.2019 року, ОСОБА_1 оскаржив їх до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні адміністративного позову з наступних підстав.
Стосовно правомірності постанови від 20.12.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №58566324 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що державний виконавець не вчинив дій, наслідком яких було б фактичне стягнення суми заборгованості з боржника на користь стягувача, а тому постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною. При цьому позивач посилається на правову позицію, висловлену Верховним Судом в постанові від 15.02.2018 року у справі №910/1587/13.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частинами першою та другою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII  передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятоїстатті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно доЗакону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Як зазначалось вище, 06.03.2019 року постановою державного виконавця Макарової А.С. відкрито виконавче провадження ВП №58566324 за заявою ПАТ «УкрСиббанк» про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №202/5505/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості.
20.12.2019 року відповідачем в рамках виконавчого провадження ВП №58566324 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, якою виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі положень п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.127).
Також, державний виконавець 20.12.2019 року виніс постанову про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 139038,21 грн. на користь стягувача Індустріального ВДВС м.Дніпра (а.с.130).
Таким чином, на час винесення постанови про про стягнення виконавчого збору з боржника існувала постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, якою виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі положень п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання апелянта на правову позицію, висловлену Верховним Судом в постанові від 15.02.2018 року у справі №910/1587/13 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки така правова позиція заснована на встановлені судом факту, що станом на 04.11.2016 року ( на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору з боржника), не було винесено постанови ні про закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону, ні постанови про повернення виконавчого документа згідно статті 37 Закону. Верховний Суд зазначив, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу була винесена державним виконавцем пізніше, а саме 07.12.2016 року, відтак станом на 04.11.2016 року у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови від 04.11.2016 року про стягнення виконавчого збору.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Згідно частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у  разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Аналізуючи вказані норми, суд дійшов висновку, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
При цьому, норми статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови, за якими виконавчий збір не стягується, зокрема, визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 року у справі №825/739/17, від 22.02.2018 року №816/823/17.

Також, позивач зазначає, що у постанові відповідача від 20.12.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №58566324 помилково зазначено дату постанови про відкриття виконавчого провадження, а саме замість « 06.03.2019» зазначено « 03.04.2019».
Колегія суддів звертає увагу, що вказана помилка виправлена постановою державного виконавця від 23.12.2019 року та не може бути підставою для визнання спірної постанови протиправною.

Щодо правомірності постанови відповідача від 28.12.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №60930767, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, позивач вказує, що в матеріалах виконавчого провадження ВП №60930767 відсутня заява стягувача про примусове виконання, що унеможливлює відкриття виконавчого провадження.
Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.
Відповідно до п.8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону №1404-VIII.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Таким чином, законодавець визначив інший спосіб відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Посилання апелянта на порушення строків винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.12.2019 року ВП №60930767, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на те, що у відповідності до  ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для визнання протиправними такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено порушення процедури прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому порушення строку відкриття виконавчого провадження не може бути самостійною підставою для скасування постанови про відкриття такого виконавчого провадження.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність постанов від 20.12.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №58566324 та від 28.12.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №60930767.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329иКодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Омеляна Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в адміністративній справі №160/2410/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в адміністративній справі №160/2410/20 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з урахуванням пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак