ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року	Львів	Справа № 140/134/20 пров. № А/857/4904/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Пліша М.А.,
з участю секретаря судового засідання                Хітрень О.Ю.,  
представника позивача                                           Парфелюка Г.І.,   

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці Держмитслужби на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року (прийняте у м. Луцьку суддею Сорокою Ю.Ю. у письмовому провадженні, в порядку спрощеного позовного провадження; дата складення рішення у повному обсязі не вказана) в адміністративній справі № 140/134/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полімер» до Волинської митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Полімер» (далі - ТОВ «Полімер», Товариство) звернулося до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило визнати протиправною і скасувати картку відмови Волинської митниці ДФС (правонаступником якої є Волинська митниця Держмитслужби; далі - Волинська митниця ДМС) в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 27 листопада 2019 року за № UA205090/2019/12418.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що на підтвердження преференційного походження товару декларант надав сертифікат з перевезення (походження) товару від 24 листопада 2019 року форми EUR.1 № PL/MF/AN0374886, що відповідає зразку, затвердженому Доповненням І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження товару, виданий митним органом Польщі, із заповненням усіх необхідних реквізитів. Не ставлячи під сумнів достовірність цього сертифікату, причиною відмови застосування преференційного режиму у картці відмови відповідач вказав, що за інформацією митних органів країни експорту товарів експортер не підтвердив преференційне походження ідентичних товарів. Проте, така мотивація не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки стосується товару у товарній позиції 4004 згідно УКТ ЗЕД, а у спірних правовідносинах декларувався інший товар у товарній позиції 4005 згідно УКТ ЗЕД. Тобто, відповідач не мав обґрунтованих сумнівів в достовірності зазначеного вище сертифікату з перевезення (погодження) товару та не мав на меті вживати заходи щодо його перевірки, на що вказують подальші дії митного органу - після прийняття рішення про відмову в митному оформлення відповідач не направив сертифікат до митних органів країни експорту (Польщі) для перевірки і зробив це лише після отримання ним адвокатського запиту.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці ДМС на користь ТОВ «Полімер» судовий збір в розмірі 2102,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 5709,25 грн та витрати, пов`язані із залученням перекладача в розмірі 170,00 грн.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Волинська митниця ДМС, яка вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального і процесуального права, не надав належної юридичної оцінки доказам митниці, неповно з`ясував обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору. Тому просила рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти постанову, якою у позові ТОВ «Полімер» відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно Додатку 1 до Угоди про асоціацію між Україною та ЄС та Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські правила походження умовою набуття статусу преференційного походження для товарів товарної позиції 4005 за ГС є виробництво, у якому ціна всіх матеріалів, окрім натурального каучуку, не повинна перевищувати 50 % ціни на умовах франко-завод.
На підтвердження походження товару і застосування тарифної пільги в оподаткуванні ввізним митом декларант надав сертифікат з перевезення товару EUR.l № PL/MF/AN 0374886, виданий уповноваженими органами Республіки Польща. Проте, на час подання декларантом до митного оформлення митної декларації у митниці були наявні відомості про результати перевірки декларації про походження на партію товару, що не перевищує 6000 євро, складеної експортером «ІМЕХ-GUМА» s.р. z.о.о., Республіка Польща на інвойсі від 17.01.2018 № 2018.01.17-01 на товар «відходи з вулканізованої, непористої гуми, крихта гумова, одержана з відходів використаних покришок, у вигляді гранул...», оформленого ТОВ «Полімер» за МД від 19.01.2018 № UA 205090/2018/003706.
Згідно відповіді уповноважених органів Республіки Польща від 24.10.2019 № 0601-IGC.4331.19.2019.KD про результати перевірки декларації про походження на партію товару, що не перевищує 6000 євро, яка міститься на інвойсі від 17.01.2018 № 2018.01.17-01, інвойс є автентичним, проте експортер не надав достатніх доказів преференційного походження товару, зазначеного у ньому.
Враховуючи наявну у митниці інформацію про результати перевірки декларації про походження, а також той факт, що ввезення товару здійснюється за контрактом, де експортер «ІМЕХ-GUMA» sp. z о.о., Республіка Польща, прийнято рішення про відмову у митному оформленні та випуску товару за МД від № UA205090/2019/0136396 (картка відмови від 27.11.2019 № UA205090/2018/003706).
Таким чином, всупереч висновкам суду першої інстанції, дії Волинської митниці ДМС щодо наявності обгрунтованих підстав для сумніву з приводу дійсності сертифікату з перевезення (походження) товару від 24.11.2019 форми EUR.l № PL/MF/AN 0374886 та достовірних відомостей, які містяться в сертифікаті (щодо преференційного походження товару), повністю відповідають нормам Угоди, Протоколу І та Митного кодексу України.
З огляду на викладене, оскаржувана картка відмови у митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення прийнята у повній відповідності до вимог чинного законодавства, а тому є законною та обґрунтованою.
Також, з метою забезпечення балансу між правами позивача та інтересами відповідача, який не має нести надмірний тягар, якщо позивач залучив адвоката до справи, вартість послуг якого за конкретних обставин справи не є ринковою, керуючись статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), апелянт просив у цій справі зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Покликається на те, що суд неправильно визначив розмір таких витрат з огляду на те, що надані адвокатом послуги по усному консультуванню охоплюються загальною діяльністю адвоката та повинні входити до складу послуги «підготовка позову» або «складання процесуальних документів» і не можуть бути самостійною складовою витрат на правову допомогу. Також, суд не врахував невідповідність змісту договору про надання правничої допомоги та акта наданих послуг; ненадання усіх платіжних документів та неможливість встановити із наданих документів, який саме документ підлягав перекладу та й взагалі чи була необхідність у перекладі цього документа. Тобто, при визначенні суми відшкодування суд не виходив з критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Представник Товариства подав відзив на цю апеляційну скаргу, у якому вказав, що сторона позивача заперечує доводи апеляційної скарги; вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а тому просить вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що апелянт не навів конкретних доводів щодо неправильного застосування норм матеріального права або порушення судом норм процесуального права, а також щодо неповноти судового розгляду.
Також зазначив, що за митною декларацією №UА205090/2018/003706 від 19.01.2018 підтвердження походження товару здійснювалось на підставі декларації інвойсу, тобто документа, який оформлявся безпосередньо експортером. У даному спірному випадку, за МД №UА205090/2019/136396 від 27.11.2019, походження товару підтверджувалось сертифікатом з перевезення EUR.1 № PL/MF/AN 0374886, виданого митними органами країни походження товару (Республіка Польща). Вказаний сертифікат відповідає затвердженому Доповненням І зразку, із заповненням усіх необхідних реквізитів.
За першим декларуванням (МД № UА205090/2018/003706 від 19.01.2018) в Україну ввозився товар «відходи з вулканізованої непористої гуми, крихта гумова у вигляді гранул» за кодом 4004000000 згідно УКТ ЗЕД. У спірному випадку (МД № UА205090/2019/136396 від 27.11.2019) декларувалось ввезення товару «Невулканізована гумова суміш у вигляді листів, стрічок...» за кодом 4005100090 згідно УКТ ЗЕД. Відтак, доводи відповідача про обгрунтованість сумнівів митниці на основі попереднього декларування не відповідають дійсності.
Крім того, звертає увагу на те, що реального механізму відновлення преференційного режиму (окрім оцінки правомірності відмови в його застосуванні судом) у позивача немає.
Так, в апеляційній скарзі відповідач вказує, що преференційний режим може бути відновлено позивачу за умови подання митному органу сертифіката з перевезення EUR.1 протягом 4 місяців з дня його видачі у країні експорту.
Однак, положення статті 18 Протоколу І передбачають, що сертифікат з перевезення товару EUR.1 може у виняткових випадках бути виданий після експортування товарів, яких він стосується, якщо: (а) він не був виданий під час експортування через помилки чи ненавмисний недогляд або через особливі обставини; або (Ь) було доведено перед митними органами, що сертифікат з перевезення товару EUR.1 був виданий, але не прийнятий під час імпортування з технічних причин.
Ні першої, ні другої умови у цьому випадку позивач або його контрагент «ІМЕХ-GUMA» sp. z о.о. не може довести перед митними органами Республіки Польща, оскільки до експорту такий сертифікат EUR.1 № PL/MF/AN 0374886 вже був виданий митними органами Республіка Польща і наданий під час декларування імпорту; будь-які технічні причини його неприйняття під час імпортування відсутні. Отже, відновити преференційний режим шляхом повторного подання сертифіката з перевезення товару EUR.1 позивач не може.
При цьому закон не зобов`язує митний орган інформувати імпортера про результати ініційованої перевірки щодо підтвердження достовірності сертифіката з перевезення товару EUR.1 і тим більше самостійно відновлювати преференційний режим.
Звертає увагу на те, що лише після отримання адвокатських запитів щодо результатів перевірки митні органи скеровували за належністю відповідні документи. Так, Волинська митниця відмовила у застосуванні преференційного режиму 27.11.2019. Лише після отримання адвокатського запиту представника позивача 18.12.2019 митниця направила Сертифікат в Держмитслужби з ініціативою про надіслання його для перевірки до уповноважених органів Республіки Польща. Представник позивача 12.02.2020 звернувся з адвокатським запитом до Держмитслужби щодо перевірки Сертифікату за ініціативою Волинської митниці.
Згідно відповіді Держмитслужби відповідний запит до митних органів Польщі надіслано 13.02.2020, тобто майже через два після його надходження з Волинської митниці та лише після отримання адвокатського запиту. Наведений зміст і хронологія листування з Держмитслужбою є додатковим підтвердженням тієї обставини, що митні органи не мали обгрунтованих сумнівів з приводу дійсності сертифіката з перевезення EUR.1 № PL/MF/AN.
Таким чином, доводи апеляційної скарги Волинської митниці Держмитслужби про незаконність рішення суду першої інстанції від 13.03.2020, у тому числі доводи про те, що вартість послуг правничої допомоги адвоката не є ринковою, вважає безпідставними.

У судовому засіданні представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ТОВ «Полімер» здійснює зовнішньоекономічну діяльність та на умовах Контракту № 15/01 від 15.01.2019 закуповує у фірми «ІМЕХ-GUMA» Sp.zo.o (місто Білгорай, Республіка Польща) гумові суміші, які імпортує в Україну (а.с. 17 - 18).

Згідно Специфікації від 23.11.2019 № 7 до Контракту №15/01, на підставі рахунку-фактури від 23.11.2019 № 2019.11.23-01 позивач придбав у фірми «ІМЕХ-GUMA» Sp.zo.o на базисних умовах поставки СРТ-Луцьк (згідно правил Інкотермс) гумову суміш В клас (код товару згідно УКТ ЗЕД 4005100090) в кількості 21 300 кг загальною вартістю 10 650 Євро (а.с. 19-20).

27.11.2019 декларант - ПП “Жан” від імені ТОВ Товариства подав до митного оформлення згідно митної декларації № UA205090/2019/0136396, із застосуванням преференційного режиму оподаткування за ставкою ввізного мита 0 % (код преференції «410»), подано товар “Невулканізована гумова суміш у вигляді листів, стрічок прямокутної форми: -гумова суміш (В клас) - 21 300 кг, загальнотехнічна гумова суміш на основі синтетичного бутадієн-стирольного каучука NBR, хімічний склад: каучук NBR - 20 %, сажа (технічний вуглець) - 15 %, білила цинкові - 4 %, крейда - 56 %, вулканізуючі речовини - 5 %; використовується для виробництва гумово-технічних виробів (прокладки, ущільнення), не призначені для використання для промислового складання моторних засобів. Виробник: нема даних, EU. Торговельна марка: нема даних” (а.с. 15).
До декларації митний брокер додав такі документи: контракт від 15.01.2019 №15/01; специфікація від 23.11.2019 № 7 до Контракту № 15/01; рахунок-фактуру (інвойс) від 23.11.2019 № 2019.11.23-01; сертифікат з перевезення (походження) товару від 24.11.2019 форми EUR.1 № PL/MF/AN 0374886; товарно-транспортна накладна (CMR) № 20191125; паспорт якості на товар; експортна декларація країни походження товару від 25.11.2019 за № 19PL402010E1364124 (а.с. 17 - 25).

За результатами перевірки митної декларації позивача № UA205090/2019/0136396 відповідач прийняв рішення у формі картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA205090/2019/12418 від 27.11.2019.
Підставою для прийняття цього рішення слугувала наявна у митного органу інформація про результати перевірки декларації про походження на партію товару, що не перевищує 6000 Євро, складеної експортером “ІМЕХ-GUMA” Sp.zо.о., Республіка Польща на інвойсі від 17.01.2018 № 2018.01.1701 на товар “відходи з вулканізованої, непористої гуми, крихта гумова, одержана з відходів використаних покришок, у вигляді гранул...”, оформленого ТОВ “Полімер” за митною декларацією від 19.01.2018 № UA205090/2018/003706.
Зокрема, листом ДФС України від 20.11.2019 № 31235/7/99-99-19-04-03-17 (вхідний № 3535/8/03-70-01-29 від 20.11.2019) надіслано відповідь уповноважених органів Республіки Польща від 24.10.2019 № 0601-IGC.4331.19.2019.KD про результати перевірки декларації про походження на партію товару, що не перевищує 6000 Євро, яка міститься на інвойсі від 17.01.2018 № 2018.01.17-01; у ній зазначено, що інвойс є автентичним, проте експортер не надав достатніх доказів преференційного походження товару, вказаного у ньому.
Надалі випуск товару у вільний обіг на митній території України здійснено за митною декларацією від 27.11.2019 № UA205090/2019/0136654 без застосування преференційного режиму вільної торгівлі.

Не погоджуючись із прийнятою Волинською митницею ДМС карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA205090/2019/12418 від 27.11.2019, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивач належними доказами підтвердив правомірність своїх вимог щодо скасування картки відмови в прийнятті декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення та рішення про коригування митної вартості, оскільки відповідач не довів обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви з приводу дійсності сертифікату з перевезення (походження) товару від 24.11.2019 форми EUR. 1 № PL/MF/AN0374886 чи достовірності відомостей, які містяться в сертифікаті, а відтак і щодо походження товару.
Також вказав на те, що наявність у митного органу інформації, яка викликає сумнів у преференційному походженні задекларованого товару, є підставою для перевірки наданих декларантом документів, але така інформація аж ніяк не є підставою для прийняття картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 27.11.2019 № UA205090/2019/12418. 

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України, Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.

Відповідно до частини першої статті 318 Митного кодексу України (далі - МК України), усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України, підлягають митному контролю.

Пунктом 24 частини першої статті 4 МК України визначено, що митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно - правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Згідно із частинами другою, третьою статті 318 МК України, митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Положеннями статті 272 МК України передбачено, що ввізне мито встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України. Встановлення нових та зміна діючих ставок ввізного мита, визначених Митним тарифом України, здійснюються Верховною Радою України шляхом прийняття законів України.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 280 МК України, ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими Митним тарифом України. Ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України. До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом. До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

Згідно частин першої - третьої статті 36 МК України, країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.   Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.

Відповідно до статті 43 МК України, документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару. Країна походження товару заявляється (декларується) органу доходів і зборів шляхом подання оригіналів документів про походження товару. Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

Частиною 9 статті 36 МК України передбачено, що особливості визначення країни походження товару, що ввозиться з територій спеціальних (вільних) економічних зон, розташованих на території України, встановлюються законом.

Згідно із частиною першою статті 281 МК України, допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

Законом України “Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони” від 16 вересня 2014 року № 1678-VII ратифіковано Угоду про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода).
Статтею 25 глави 1 розділу ІV вищезазначеної Угоди передбачено, що сторони поступово створюють зону вільної торгівлі протягом перехідного періоду, що не перевищує 10 років починаючи з дати набрання чинності цією Угодою-1, відповідно до положень цієї Угоди та відповідно до Статті XXIV Генеральної угоди про тарифи та торгівлю 1994 року.
Відповідно до статті 26 глави 1 розділу ІV Угоди, положення цієї Глави застосовуються до торгівлі товарами-2, що походять з територій Сторін. Для цілей цієї Глави “походження” означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I до цієї Угоди (“Щодо визначення концепції “походження товарів” і методів адміністративного співробітництва»).

Порядок визначення походження товарів викладений у Протоколі I - Протокол щодо визначення концепції “походження товарів” і методів адміністративного співробітництва, до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Протокол І).
Згідно із частиною першою статті 16 Протоколу І товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів: (a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або UA/EU/P1/ua 14; (b) у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, - декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу.
Частинами першою – п`ятою статті 17 Протоколу І передбачено, що сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни експорту на письмову заяву експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником. Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1, а також бланк заяви, зразок якої наведений у Додатку III. Експортер, який подає заяву про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бут виданий митними органами країни-члена Європейського Союзу або України, якщо розглядувані товари можуть бути визнаними такими, що походять з Європейського Союзу або України, і задовольняють іншим умовам цього Протоколу. Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними.
Відповідно до статті 18 Протоколу І, незважаючи на сказане в статті 17(7) цього Протоколу сертифікат з перевезення товару EUR.1 може у виняткових випадках бути виданий після експортування товарів, яких він стосується, якщо: (a) він не був виданий під час експортування через помилки чи ненавмисний недогляд або через особливі обставини; або (b) було доведено перед митними органами, що сертифікат з перевезення товару EUR.1 був виданий, але не прийнятий під час імпортування з технічних причин.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 45 МК України у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, орган доходів і зборів може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей. Запит про проведення перевірки повинен містити виклад обставин, що дали підстави для сумнівів з приводу достовірності задекларованої країни походження товару, посилання на правила визначення походження товарів, що застосовуються в Україні, а також іншу необхідну інформацію. До запиту додається документ, що підлягає перевірці, або його копія, а також у разі необхідності інші відомості, що можуть сприяти проведенню перевірки. Запит про проведення перевірки надсилається протягом 1095 днів з дня подання документа про походження товару, крім випадків, коли така перевірка ініціюється у зв`язку з кримінальним провадженням.

Таким чином, у випадку встановлення відповідачем невідповідності відомостей у наданому ТОВ “Полімер” сертифікаті з перевезення (походження) товару від 24.11.2019 форми EUR. 1 № PL/MF/AN0374886, контролюючий орган мав можливість відповідно до положень статті 45 МК України звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, вказаної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Разом з тим, доказів вчинення Волинською митницею ДМС вищевказаних дій суду надано не було.

Враховуючи наведене, наявність у контролюючого органу сумнівів щодо наданих декларантом документів на підтвердження заявленої ним країни походження товару є лише обставиною для перевірки таких документів та не може бути беззаперечною підставою для відмови у застосуванні преференційної ставки мита.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 квітня 2019 року у справі № 817/4660/13-а.

Натомість, відповідач взяв до уваги лист уповноважених органів Республіки Польща від 24.10.2019 № 0601-IGC.4331.19.2019.KD, згідно якого підприємством “ІМЕХ-GUMA” Sp.zо.о. не надано достатніх доказів преференційного походження товару «Відходи з вулканізованої, непористої гуми, крихта гумова...», ввезення якого в Україну декларувалось за митною декларацією від 19.01.2018 № UА205090/2018/003706.

Проте, апеляційний суд вважає, що цей лист митних органів Республіки Польща не може бути підставою для сумнівів у преференційному походженні товару за митною декларацією від 27.11.2019 № UA205090/2019/136396 з огляду на таке.

За митною декларацією № UA205090/2018/003706 від 19.01.2018 на митну територію Україну ввозився товар - “відходи з вулканізованої, непористої гуми, крихта гумова, одержана з відходів використаних покришок, у вигляді гранул...”, у товарній позиції 4004 згідно УКТ ЗЕД, а за митною декларацією № UA205090/2019/136396 від 27.11.2019 декларувався інший товар - “Невулканізована гумова суміш у вигляді листів, стрічок прямокутної форми….”, у товарній позиції 4005 згідно УКТ ЗЕД.
Отже, посилання відповідача у оскаржуваному рішенні (картці відмови) на непідтвердження преференційного походження ідентичного товару не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки стосується різних товарів, що ввозилися Товариством на митну територію України.
Більше того, у першому випадку при декларуванні товару за митною декларацією №UA205090/2018/003706 від 19.01.2018 на підтвердження преференційного походження товару декларант подас декларацію-інвойс, видану експортером, а за митною декларацією № UA205090/2019/136396 від 27.11.2019, що є предметом розгляду у цій справі, походження товару підтверджується сертифікатом з перевезення товару EUR.1, який виданий митними органами Республіки Польща.
При цьому, зауважень щодо форми та змісту наданого Товариством сертифікату з перевезення (походження) товару від 24.11.2019 форми EUR. 1 № PL/MF/AN0374886 вимогам Протоколу І чи його достовірності в митного органу не виникало.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову в митному оформленні товару із застосуванням преференційного режиму оподаткування були відсутні обґрунтовані підстави для сумніву з приводу дійсності сертифікату з перевезення (походження) товару від 24.11.2019 форми EUR. 1 № PL/MF/AN0374886 чи достовірності відомостей, які містяться в сертифікаті, а відтак і щодо походження товару.
Крім того, наявність у митного органу інформації, яка викликає сумнів у преференційному походженні задекларованого товару, є підставою для перевірки наданих декларантом документів, але така інформація аж ніяк не є підставою для прийняття картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 27.11.2019 № UA205090/2019/12418.

Щодо відшкодування судових витрат, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту першого частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статтей 1, 30 Закону України «Про адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним адміністративним позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2102,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 10 від 01.01.2020.
Також, з матеріалів справи видно, що 13.12.2019 між Адвокатським бюро “Сергій Степанюк і Партнери” та ТОВ “Полімер” укладено договір № 79/19 про надання правової допомоги, на виконання якого Товариство сплатило Адвокатському бюро “Сергій Степанюк і Партнери” кошти в сумі 5709,25 грн та витрати, пов`язані із залученням перекладача в розмірі 170,00 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи деталізацією рахунку на оплату послуг правничої допомоги, платіжними дорученнями, актами надання послуг, рахунком-фактурою щодо послуг перекладу, довідкою ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною сьомою статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відповідь на вищезазначену заяву відповідач подавав клопотання, у якому він заперечував, зокрема, щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу з тих підстав, що надані позивачем копії документів не є підтвердженням понесених витрат, а позивач не надав доказів того, що гонорар є розумним та враховує витрачений адвокатом час.

Враховуючи заперечення відповідача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі документально підтверджені витрати.

Аналізуючи викладене, беручи до уваги положення КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.
Крім того, чинним процесуальним законодавством не передбачено обов?язку сторони, яка заявляє про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість, саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів.

Судом встановлено, що незважаючи на оскарження рішення, апелянт не надав жодних доказів щодо невірного визначення судом розміру судових витрат та не спростував співмірність цих витрат.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що судові витрати позивача належно підтверджені документами, які є в матеріалах справи. А їх розмір є цілком обґрунтованим та пропорційним відповідно до предмета спору, а також співмірний з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Волинської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року в адміністративній справі № 140/134/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	М. А. Пліш  	
Постанова складена у повному обсязі 21 серпня 2020 року.