Постанова                                              
Іменем України
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 525/602/17 
провадження № 61-45812св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,   
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватна агрофірма «Агроінвест»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Гальонкіна С. А., Обідіної О. І., від 19 вересня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватної агрофірми «Агроінвест» (далі - ПА «Агроінвест»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- відділ у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання недійсною додаткової угоди від 01 серпня 2012 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки у частині продовження дії договору оренди земельної ділянки.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником земельної ділянки для сільськогосподарського використання загальною площею 4,40 га, яка розташована на території Корнієнківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області. 
 
30 квітня 2008 року між ним та ПА «Агроінвест» було укладено договір оренди землі № 2636 строком на 5 років, який зареєстровано                                  у Великобагачанському відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21 липня 2008 року за № 040155100365.
 
01 серпня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 30 квітня 2008 року № 2636 та погоджено строк дії договору на 5 років. Примірник додаткової угоди ОСОБА_1 не отримав.
 
У 2016 році позивач дізнався, що вказана додаткова угода містить умову продовження дії договору оренди земельної ділянки терміном на 10 років.
 
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_1 просив суд поновити строк позовної давності у зв`язку із поважністю його пропуску, визнати недійсною додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки № 2636 від 30 квітня 2008 року, укладену 01 серпня      2012 року між ним та ПА «Агроінвест», яка зареєстрована 19 грудня            2012 року у відділі Держкомзему у Великобагачанському районі                     за № 532020004001784 у частині продовження дії договору оренди земельної ділянки строком на 10 років.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області, у складі судді Хоролець В. В., від 29 травня 2018 року поновлено         ОСОБА_1  строк на звернення до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди від 01 серпня 2012 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки № 2636 від 30 квітня 2008 року у частині продовження дії договору оренди земельної ділянки на десять років, оскільки він пропущений з поважних причин.
 
Визнано недійсною додаткову угоду від 01 серпня 2012 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки № 2636 від 30 квітня 2008 року, укладену від імені  ОСОБА_1 з ПА «Агроінвест» в особі генерального директора Геращенка В. П., яка зареєстрована 19 жовтня 2012 року                     у відділі Держкомзему у Великобагачанському районі Полтавської області за № 532020004001784 в частині продовження дії договору оренди земельної ділянки на десять років.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна додаткова угода до договору оренди землі є недійсною у зв`язку з відсутністю волевиявлення позивача на її укладання, оскільки він її не підписував, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня           2018 року скасовано рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29 травня 2018 року та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що незважаючи на відсутність волевиявлення позивача на укладання оспорюваної додаткової угоди до договору оренди землі, яка перебуває у його власності,                            ОСОБА_1 достеменно було відомо про підписання додаткової угоди у серпні 2012 року, однак з позовом до суду останній звернувся у червні 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2018 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з`ясовано обставини справи. Судом не враховано, що строк позовної давності почав відлік у серпні 2016 року з часу ознайомлення позивача зі спірним правочином.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
26 жовтня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі № 525/602/17 (провадження             № 61-45812св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.
 
15 квітня 2020 року справу розподілено судді-доповідачу. 
 
18 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
 
ПА «Агроінвест» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно державного акта на право приватної власності на землю серія ПЛ      № 003103, виданого Великобагачанською районною державною адміністрацією 29 грудня 1999 року, реєстровий номер 223, ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 4,40 га, що розташована на території Корнієнківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та призначена для сільськогосподарського використання.
 
30 квітня 2008 року між ПА «Агроінвест» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки № 2636, який зареєстрований у Великобагачанському відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 21 липня 2008 року за № 040855100365.
 
01 серпня 2012 року між ПА «Агроінвест» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки № 2636, яка зареєстрована у відділі Держкомзему у Великобагачанському районі Полтавської області 19 жовтня 2012 року за № 532020004001784.
 
Відповідно до вказаної додаткової угоди було продовжено дію договору оренди земельної ділянки терміном на 10 років.
 
Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів Полтавського відділення Харківського НДІСЕ            ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса № 1328/1329 від 29 січня 2018 року підпис     від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець ОСОБА_1» розділу «Підписи сторін» додаткової угоди від 01 серпня 2012 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки № 2636, яка зареєстрована 19 жовтня 2012 року у відділі Держкомзему у Великобагачанському районі Полтавської області за № 532020004001784 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів - не ОСОБА_1 , а іншою особою.
 
Допитаний у судовому засіданні старший судовий експерт Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса Гритченко А. В. повністю підтримав обґрунтування та висновок проведеної ним судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 1328/1329 від 29 січня 2018 року; вказав, що проведення даної експертизи йому було доручено згідно резолюції керівника експертної установи (яку він продемонстрував суду для огляду і яка була наявна на оригіналі супровідного листа суду про направлення справи з документами для проведення експертизи); також посилався на те, що отриманих зразків підписів та почерку ОСОБА_1 було достатньо для проведення даної експертизи, а виявлені в ході дослідження розбіжності загальних та окремих ознак - стійкі, суттєві, виходять за межі варіантів підписів ОСОБА_1 , не є результатом перекручування ним свого підпису і достатні для категоричного висновку про те, що досліджуваний підпис виконаний не ОСОБА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно із статтею 1 Закону України «Про оренду землі», оренда - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. 
 
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.    
 
За змістом статей 16, 18, 19 Закону України «Про оренду землі» договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації у порядку, встановленому законом. Строк дії договору оренди визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
 
Відповідно до положень статей 78, 152, 153 Земельного кодексу України, статті 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом  визнання угоди недійсною.                                                     

Згідно із статтею 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає тільки після державної реєстрації цього права.
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
 
Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Судами встановлено, що на момент укладення оспореної додаткової угоди волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки спірний правочин підписаний не ним. 
 
Отже, у місцевого суду, враховуючи висновки проведених у справі судово-почеркознавчої та судово-технічної експертиз, були наявні підстави для визнання спірного правочину недійсним, оскільки позивач додаткову угоду до договору оренди землі, у редакції де було продовжено дію договору оренди земельної ділянки на десять років, не підписував та нікого на це не уповноважував.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається                         з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.
 
Факт отримання орендної плати не є визначальним при обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала, що правовідносини виникли з інших підстав. 
 
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року                       у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.
 
Враховуючи, що позивач не заперечує, що він підписував 01 серпня            2012 року додаткову угоду до договору оренди землі від 30 квітня 2008 року № 2636, де було погоджено строк дії договору на 5 років, тобто до 2017 року, та беручи до уваги, що у серпні 2016 році, отримавши на руки копію додаткової угоди, він дізнався про іншу редакцію спірного правочину, а в червні 2017 року звернувся до суду з цим позовом, тому доводи відповідача щодо необхідності відмови у позові з мотивів пропуску строку позовної давності є необґрунтованими.
 
Суд першої інстанції виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
 
Водночас суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції. 
 
За таких обставин, постанова апеляційного суду не може вважатись такою, що відповідає вищенаведеним нормам матеріального та процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2018 року скасувати, а рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29 травня 2018 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. С. Висоцька	
 	 	
Судді	А. І. Грушицький	
 	 	
 	І. В. Литвиненко	
 	  І. М. Фаловська	
 	  С. П. Штелик