ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5874/19  Номер провадження 22-ц/814/2070/20	Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Хіль Л.М.,
суддів: Бутенко С.Б., Гальонкіна С.А.
Секретар:Мисечко А.І.,
За участі: представника позивача Ольховської М.М., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 липня 2020 року ухвалене під головуванням судді Васильєвої Л.М. (дані про дату складання повного тексту рішення відсутні) по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
  Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд-
В С Т А Н О В И В :
    У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 4372942 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що на початку вересня 2016 до нього звернувся ОСОБА_1 з проханням надати в борг кошти у розмірі 4 372 942 грн. та оскільки у нього були відсутні такі кошти у готівці вони дійшли домовленості, що він перераховуватиме ОСОБА_1 вказані кошти протягом вересня, жовтня та листопада 2016 року , а по закінченню отримання коштів вони укладуть договір позики та посвідчать його нотаріально.
Зазначав, що з вересня по листопад 2016 з його карткового рахунку № НОМЕР_1 та карткового рахунку № НОМЕР_2 перераховано ОСОБА_1 в рахунок позики кошти у розмірі 4 372 942 грн. 
Вказував, що після перерахування всіх коштів вони звернулись до нотаріальної контори для посвідчення договору позики, проте їм повідомили, що за посвідчення такого договору необхідно сплатити 1% державного мита від суми позики, а також додатково вказати істотні умови договору (строк повернення та умови повернення). ОСОБА_1 відмовився укладати договір позики та його посвідчувати. 
Зазначав, що відповідач безпідставно утримує його кошти та просив стягнути їх з відповідача з підстав передбачених ст. 1006, 1212 ЦК України.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржив ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинами справи, просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким його позов задовольнити та стягнути судові витрати з відповідача.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні рішення місцевим судом не було застосовано висновки Великої Палати ВС викладені в постанові від 04 грудня 2019 року.
Також судом при винесенні рішення не було застосовано презумпцію правомірності набуття права власності на певне майно.
Зазначає, що судом першої інстанції не було надано оцінки довідкам АТ КБ «ПриватБанк», які містяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 в період жовтень-листопад 2016 року отримав на свої рахунки грошові кошти в сумі 1875200 грн.
Судом першої інстанції також не надано оцінки позиції відповідача, який визнавши факт та розмір отриманих ним з рахунків позивача грошових коштів, в тому числі і не на підставі довіреностей, не надав суду доказів щодо правомірності неповернення ним спірних грошових коштів.
Також судом не враховано, що спірні кошти були отримані відповідачем з депозитних рахунків ОСОБА_3 які є спільною сумісною власністю подружжя та внаслідок чого було порушено право ОСОБА_4 щодо цих грошових коштів, як спільної сумісної власності подружжя. 
Таким чином вважає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи - дружини відповідача ОСОБА_4 до справи.
Вказує, що оскільки матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договорів позики та будь-яких інших договорів, вважає, що правовідносини між сторонами носять кондиційний характер та підлягають перевірці судом.
Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки позовна заява не містить обґрунтування щодо застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.
14.09.2020 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в якому просила, апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.
Вказувала, що місцевий суд вірно виходив з того, що ОСОБА_3 не надав до суду жодного доказу у підтвердження того, що між ним та відповідачем відбувались домовленість про укладення договору позики та, що в рахунок позики ОСОБА_1 отримав від позивача 4372942 грн.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню.
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Позивач обгрунтовуючи свої позовні вимоги вказував, що протягом вересня- листопада 2016 року перерахував ОСОБА_1 в рахунок позики кошти у розмір 4372942 грн. 
В подальшому вказував, що ОСОБА_1 відмовився укладати договір позики, а тому вважав, що останній безпідставно утримує у себе його кошти.
Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу у підтвердження того, що між ним та відповідачем відбулась домовленість про укладення договору позики, що цей договір відбувся та отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 4372942 грн.
Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Позивач, звертаючись із позовом до суду, просив стягнути з відповідача на його користь 4372942 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Аналіз статті 1212 ЦК України  дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах:             від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження
№ 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі
№ 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
   Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ч. 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання.Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи , поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Із матеріалів справи вбачається, що у поданому відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 підтвердив факт отримання коштів у сумі 4372942 грн.( т.1 а.с. 32-35).
Факт отримання коштів відповідачем також підтверджено випискою з банку про рух коштів ( т.1а.с. 204-216) та довідками АТ КБ « ПриватБанк» ( т.1 а.с.249-250).
Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що вказані кошти йому було повернуто в рахунок погашення боргу за розпискою не заслуговують на увагу, оскільки останнім не надано належних доказів, які б підтверджували факт зарахування вказаних грошових коштів в рахунок боргу за розпискою, зокрема, розписки про отримання і зарахування грошових коштів в рахунок боргу, звернення до суду чи виконавчого листа про зарахування грошових коштів в рахунок погашення боргу за розпискою.
Крім того, вказані кошти у сумі 4372942 грн. були зняті в період з вересня по листопад 2016 року, ще до ухвалення рішення Октяброського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнння боргу за договором позики (розпискою) та при ухваленні вказаного рішення не були враховані, як повернення боргу ОСОБА_3 за розпискою.
Враховуючи, що грошові кошти у розмірі 4372942 грн були отримані відповідачем ОСОБА_1 , а у матеріалах справи відсутні докази набуття останнім коштів за договірними правовідносинами щодо цього майна, апеляційний суд приходить до висновку, що у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, оскільки воно є таким, що безпідставно набуте.
Крім того, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, враховуючи наступне.
Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.
Неправильне тлумачення судами статті 16 ЦК України призвело до неправомірної відмови позивачу в реалізації його права на судовий захист.
Зокрема, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач фактично отримала грошові кошти на рахунок, відкритий у банку на її ім`я, від позивача, без пояснення правових підстав такого отримання, не захистив його порушене право.
Пославшись на те, що позовна заява на містить ніяких обґрунтувань щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, місцевий суд не звернув уваги на те, що підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Таким чином рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог.
Щодо стягнення судових витрат слід зазначити натупне.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача.
Оскільки позов  ОСОБА_3  задоволено повністю, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір сплачений ОСОБА_3 за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 100% - 9605+14407,50=24012,50 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 липня 2020 рокускасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 грошов кошти у сумі 4 372 942 грн ( чотири мільйони триста сімдесят дві тисячі дев`ятсот сорок дві гривні).
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 24012 грн (двадцять чотири тисячі дванадцять гривень 50 коп.).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.               

Головуючий суддя                                                     Л.М. Хіль

Судді:                                                                             С.Б. Бутенко        
   
                                                                                         С.А. Гальонкін