КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 757/74901/17
Головуючий у першій інстанції - Остапчук Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/6386/2020
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 липня 2020 року                                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:         Яворського М.А.,
суддів:                               Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Богдан І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Броварського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька, -
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що між ним та ОСОБА_3 мали місце фактичні інтимні  відносини в період листопад-грудень 2014 року, які припинились раптово з ініціативи відповідача ОСОБА_3 . 
Позивач вказував, що влітку 2017 року випадково побачив фото дитини відповідачки - ОСОБА_4 та помітив велику схожість із собою, особливо в дитинстві. На час народження дитини, ОСОБА_5 вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим батьком дитини було зареєстровано останнього.
Позивач зазначає, що помітивши свою схожість із дитиною він одразу зв`язався з відповідачкою відносно дитини, однак вона наполегливо благала не заявляти жодних прав відносно дитини та залишити їхню родину в спокої. Потім, з часом, запевняла що дитина не є його дочкою, не виходила на зв`язок та не бажала говорити з ним. 
Позивач зазначав, що на основі фотографій замовив дві експертизи у провідних спеціалістів по фізіономіці, які підтвердили схожість дитини, однак, відповідачка відмовлялась від проведення аналізу генетичної ідентифікації. 
Оскільки позивач вважає себе біологічним батьком дитини, має величезне бажання спілкуватися, брати активну участь у її житті, розвитку, вихованні, виконувати батьківські обов`язки, позитивно впливати на інтереси самої дитини, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом та просив: визнати його - ОСОБА_1 батьком малолітньої ОСОБА_4 ; виключити з актового запису про народження дитини ОСОБА_4 відомості про ОСОБА_2 , як батька дитини; зобов`язати Броварський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області внести зміни до актового запису та у свідоцтві про народження ОСОБА_4 , виключивши у графі «батько» ОСОБА_2 , вписати у графу «батько» ОСОБА_1 , прізвище дитини зазначити « ОСОБА_4 »  по-батькові - « ОСОБА_4 », ім`я, місце і дату народження дитини залишити без змін. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним, обставини, що мають значення для справи встановлені неповно та неправильно, невірно досліджено докази та надано їм неналежну оцінку, виходячи з наступного.
Апелянт вказує, що в ході розгляду справи сторонами та, зокрема, відповідачкою ОСОБА_5 , було визнано та не заперечувався факт біологічного батьківства позивача - ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_4 . Проте, суд в своєму рішенні незаконно відмовив у задоволенні такої вимоги позивача, належно її не обґрунтувавши. 
Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на пропуск ним строку звернення з позовом, оскільки належних доказів про обізнаність його про своє батьківство на підставі результатів аналізу ДНК від лютого 2016 року  відповідачами не надано, а судом не наведено в рішенні. Крім того, даний документ не ідентифікує ні особу батька, ні особу дитини, а в супровідному листі до вказаного результату аналізу вказано, що виконаний він був на замовлення особи, що представилась як ОСОБА_1 . Апелянт вказує, що інший аналіз на встановлення батьківства щодо ОСОБА_2 навпаки проводився з повними даними батька та дитини, та для дійсності результатів аналізу аналогічним чином мав би проводитись й аналіз щодо батьківства ОСОБА_1 .
Наголошує апелянт й на тому, що дійсно перебував у клініці, проте не щодо встановлення батьківства відносно ОСОБА_4 , а з інших, особистих питань.
ОСОБА_1 вважає, що відповідачами не було надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на подію, коли він дізнався про своє батьківство, як і не встановлено судом пропуску строку позовної давності. Враховуючи зазначене, вважає застосування судом першої інстанції строків позовної давності по даній справі неприйнятними й що вказане є порушенням його прав.
Апелянт просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити його  позовні вимоги.
На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - адвоката Усенка М.М., відповідно до якого з доводами апеляційної скарги відповідачі не погоджуються, вважають їх незаконними та необґрунтованим, оскільки результат аналізу було отримано апелянтом в клініці в лютому 2016 року, після чого сторони повторно звернулись до іншої клініки, яка підтвердила, що відповідач ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_4 .
Відповідачі вказують, що ОСОБА_1 підтвердив особисто, що йому стало відомо про його батьківство ще до проведення аналізу у грудні 2015 року і саме в цей час він звертався до відповідачки щодо проведення генетичної експертизи, а тому йому достовірно було відомо, що він є біологічним батьком дитини ще з грудня 2015 року.  Тобто звернення з позовом до суду у грудні 2017 року є пропуском строку позовної давності.
 У відзиві вказується, що дитина ОСОБА_4 народилась та проживає постійно з відповідачами в колі сім`ї та взаємоповаги, що повністю відповідає її інтересам та саме збереження її сім`ї є таким, що забезпечить її розвиток у спокійному та стійкому середовищі. Натомість, дії позивача ОСОБА_1 можуть порушити та знищити стійкі та сталі взаємовідносини між дитиною та відповідачами, що може призвести до психологічної травми дитини та зашкодить її безпечному розвитку, а тому не відповідає інтересам дитини.
Відповідачі у відзиві просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Кришталь В.В. підтримала  доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, оскільки, на її думку, рішення суду не відповідає встановленим обставинам справи та ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що стосується визначення початку перебігу строку звернення до суду за захистом порушеного права. 
Представник відповідачів ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 , адвокат Усенко М.М. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення мотивуючи свої заперечення тим, що судом першої інстанції в повному обсязі та об`єктивно досліджені надані сторонами докази, а рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального законодавства та норм матеріального права.    
При  цьому вважає, що суд першої інстанції  законно та обґрунтовано застосував строк позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач  був обізнаний про своє батьківство щодо дитини - ОСОБА_4   ще у лютому 2016 року згідно із результатами проведеного на його вимогу аналізу ДНК  медико-генетичним центром «МАМА -ПАПА», що ним же було і визнано при розгляді справи  08 жовтня 2019 року. Однак, позивач  долею, інтересами та потребами дитини не цікавився протягом майже двох років і лише в грудні 2017 року  звернувся до суду із вказаним позовом. Причиною звернення до суду фактично стала відмова відповідачки ОСОБА_5 , припинити шлюб із ОСОБА_2 та укласти шлюб із позивачем, що є фактичною причиною зазначеного спору. Малолітня ОСОБА_4   проживає у повноцінній сім`ї та з моменту народження  та до цього часу вважає та визнає своїм батьком саме відповідача у справі ОСОБА_2 ,  який  повністю утримує, забезпечує та виховує вказану дитину. Просив рішення суду  залишити без змін.    
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідачів у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 15 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану  Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між відповідачами у справі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( а.с. 142).
11 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану  Печерського районного управління юстиції у м.Києві внесений запис №2079 щодо народження ОСОБА_4 ,  матір`ю якої записано ОСОБА_5 , а Батьком  ОСОБА_2 , що підтверджується  свідоцтвом про народження дитини (а.с. 143).
Також із матеріалів  справи  та тексту позовної заяви вбачається, що позивач у справі, вважаючи себе батьком  дитини народженої ОСОБА_5 у шлюбі із ОСОБА_2 оспорював батьківство останнього щодо вказаної дитини та пропонував в добровільному порядку  вирішити спір та внести правдиві відомості до актового запису про народження дитини з врахуванням   біологічного батьківства, тобто записати його батьком та  внести відповідні відомості щодо прізвища та по-батькові дитини. Однак, в добровільному порядку вказаний спір між сторонами не був вирішений, тому просив в судовому порядку вирішити вказаний спір,  задовольнивши поданий ним позов.  
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що факт біологічного батьківства ОСОБА_1 щодо народження відповідачкою ОСОБА_5   дочки ОСОБА_4 у шлюбі із ОСОБА_2   не спростовано та визнається відповідачами, однак  з врахуванням положень ст. 20, та ч.2 ст. 129 СК України,  ч.4 ст. 267 ЦК України  суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права.     
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову  відповідає з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
За правилом статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно із статтею 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Статтею 133 СК України передбачено, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.
Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (частина перша, друга статі 129 СК України).
Відповідно до положень п.6 Постанови Пленуму ВСУ "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006 року, особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі cт.129 СК України зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.
Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач у справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, оспорював законність актового запису щодо відповідача ОСОБА_2   як батька  дитини, яку народила ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі, що був зареєстрований між відповідачами 15 травня 2015 року, тобто з підстав визначених ч.1 ст. 129 СК України.       
Суд першої інстанції, перевіряючи зазначені доводи позивача ОСОБА_1   прийшов до висновку про обґрунтованість вказаних доводів позивача в частині його біологічного батьківства щодо  дитини - ОСОБА_4 , народженої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підтвердження вказаних обставин суд послався на визнання  відповідачкою ОСОБА_5 батьківства позивача на підставі аналізу медико-генетичним центру «МАМА-ПАПА» здійсненого у лютому 2016 року за замовленням та присутністю ОСОБА_1 .
Також суд зазначив, що відповідно до  листа директора  ТОВ «МАМА-ПАПА» ОСОБА_10 у лютому 2016 року медико-генетичним центром «Мама-папа»  на замовлення особи, яка представилася як ОСОБА_1 було проведено дослідження ДНК щодо батьківства відносно дитини,  за результатами якого вірогідність батьківства  становить 99,9999996 %. Судом  враховано покази  самої ОСОБА_5 про проведення разом із позивачем у лютому 2016 році  тесту ДНК щодо народженої нею 19 липня 2015 року дитини та визнання у зв`язку з цим  батьківства позивача щодо дитини, а також покази свідка ОСОБА_11 , яким підтверджується прийняття ОСОБА_1 участі у здачі аналізів для проведення експертизи ДНК.
З врахуванням сукупності всіх вище вказаних обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо його батьківства по відношенню до дитини, яку ОСОБА_5 народила ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі з ОСОБА_2 , та батьком якої в актовому записі записаний останній. 
Разом із тим суд, вирішуючи вказаний спір та  беручи до уваги  подану 03 квітня 2019 року представником відповідачів ОСОБА_12 заяву про  застосування строків  позовної давності, визначеної ч.2 ст. 129 СК України, та з врахуванням положень ст. 20, 129 СК України та ст. 267 ч.4 ЦК України  прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.         
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Статтею 20 СК України законодавчо встановлено, що позовна давність до вимог, які випливають із сімейних відносин, не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України.
Отже, законодавцем визначено вичерпний та чіткий перелік вимог, які випливають із сімейних відносин, до яких застосовуються позовна давність.
До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (частина перша, друга статі 129 СК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у справі, звертаючись до суду із вказаним позовом мотивував свої вимоги тим, що про його порушене  право, а саме про своє біологічне батьківство щодо дитини народженої відповідачкою ОСОБА_5 у шлюбі із ОСОБА_2 він дізнався лише у липні 2017 року. Разом із тим, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин,  а саме встановлення факту батьківства в цей період,  суду не надав, при цьому відповідачі  наполягали на тому, що про факт біологічного батьківства позивача щодо дитини ОСОБА_4 , народженої відповідачкою ОСОБА_5 у шлюбі із ОСОБА_2 він дізнався у лютому 2016 році при проведенні  генетичного дослідження ТОВ «МАМА-ПАПА» тому саме із вказаної дати в нього почався перебіг річного строку на звернення до суду  за захистом.
Колегія суддів  вважає висновок суду першої інстанції щодо визначення лютого 2016 року як «дати» початку перебігу строку звернення до суду за захистом порушеного права ( ч.2 ст. 129 СК України) законним та обґрунтованим, оскільки зазначений висновок суду повністю відповідає наданими сторонами та досліджених судом доказами, як щодо обставин встановлення батьківства ( тест ДНК ТОВ «Мама-папа»)  так і  іншим доказам, показам  відповідачів та свідка.  
Доводи позивача щодо виявлення схожості за фото, проведення відповідних досліджень є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами.
З матеріалів справи вбачається, що позивач  при подачі позову та під час розгляду в суді першої інстанції заявляв клопотання про проведення молекулярної експертизи  аналізу ДНК, однак суд першої інстанції своєю ухвалою від 30 травня 2019 року (протокольна), відмовив у проведенні даної експертизи. Разом з тим, позивач  не наполягав на її проведенні судом апеляційної інстанції пославшись лише на визнання відповідачами  його батьківства.  
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість висновку  суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, визначених ст. 20, 129 ч.2 СК України та ч.4 ст. 267 ЦК України.      
Колегія суддів приходить до вказаних висновків враховуючи наступні обставини.
Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в порядку, визначеному ст. 129 ч.1 СК України (а.с. 5 ) до ОСОБА_2 ,  оскільки вважає себе  батьком дитини, народженою ОСОБА_5 ,  яка на час народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , а саме останній записаний батьком, хоч відповідно до проведеного тесту не є таким ( а.с. 144). 
Законодавець, встановлюючи у ч.1 ст. 20 СК України виключні випадки можливості застосування строку позовної  давності при   вирішенні   спорів у сімейних правовідносинах, відніс до них і ч.2 ст. 129 СК України, скоротивши даний строк до одного року. Встановлення вказаного скороченого строку позовної давності забезпечує  недопустимість  необґрунтованого розхитування сімейно правового статусу дитини, яка народившись в повноцінній сім`ї сприймає своїм батьком  особу, яка записана в актовому записі та яка перебуває у шлюбі із жінкою, яка її народила та яка займається її утриманням та виховання. Тому це повинно стимулювати заінтересовану особу до найшвидшого реагування на інформацію щодо свого батьківства, а його пропуск  може свідчити про неготовність  особи до статусу батька, наявність сумнівів щодо походження дитини від нього тощо. 
Європейський суд з прав людини вказав, що "у цій справі питання полягає не в діях держави, а в стверджуваній неналежності захисту національними судами приватного життя заявника у спорі між приватними сторонами. У справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення. Стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини. Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи. На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (M. T. v. UKRAINE, № 950/17, § 23 - 24, ЄСПЛ, від 19 березня 2019 року).
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районним судом було повно з`ясовано обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, а рішення суду прийнято з врахуванням якнайкращих інтересів дитини.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 03 серпня 2020 року.
 
Головуючий суддя :                                                         М.А.Яворський  
 Судді:                                                                              Т.Ц.Кашперська                                                                                                           В.О.Фінагеєв