Постанова                                           
Іменем України                                                        
                                                                                                     
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/10277/19
провадження № 61-23129ск19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року у складі судді Романюк Л. Ф.               та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 рокуу складі колегії суддів: Марчук B. C., Матківської М. В., Войтка Ю. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, понесених на лікування непрацездатної доньки - особи з інвалідністю з дитинства.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що вони з ОСОБА_2 перебували                  у зареєстрованому шлюбі з 1998 року до 2014 року, мають доньку ОСОБА_3 , 1999 року народження, особу з інвалідністю другої групи з дитинства,                  яка перебуває на обліку в Центрі генетики та пренатальної діагностики                ім. О. С. Масельського з діагнозом: синдром Шерешевського-Тернера .       ОСОБА_1 призначена опікуном ОСОБА_3 . 
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.
 
За рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня          2014 року з ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання дитини в розмірі 
ј частини всіх видів доходів, починаючи з 14 квітня 2014 року до 02 лютого       2016 року включно.
 
На початку 2017 року стан здоров`я ОСОБА_3 значно погіршився і виникла необхідність у проведенні оперативного лікування.
 
Після операції, з 03 травня до 11 травня 2017 року, ОСОБА_3 перебувала      на стаціонарному лікуванні у Національному інституті імені Академіка                  М. М. Амосова. 
 
Незважаючи на те що ОСОБА_1 зверталась до відповідача з проханням взяти участь у витратах на лікування ОСОБА_3 , надати Ѕ частину необхідної суми, відповідач, маючи можливість надати матеріальну допомогу, категорично відмовився надавати будь-які кошти на лікування доньки, тому витрати на операційне лікування, посилене післяопераційне харчування, догляд та інші, пов`язані із цим видатки, здійснювались за рахунок позичених позивачем коштів.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила в судовому порядку стягнути з ОСОБА_2 на її користь завдану шкоду у вигляді витрат, понесених              на лікування непрацездатної доньки - особи з інвалідністю з дитинства,                в розмірі 27 034,20 грн, судовий збір у розмірі 768,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн.
 
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник           Слободян Г. В. заявили клопотання про відшкодування позивачем          ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, на підтвердження розміру яких надали квитанцію про сплату 3 000,00 грн та акт прийому наданих послуг             до цивільно-правового договору про надання юридичної допомоги.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року    у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_3 на час звернення до суду з позовом досягла повноліття, то стягнення додаткових витрат у зв`язку з її особливими потребами (станом здоров`я) чинним законодавством не передбачено.
 
Суд установив, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області          від 24 січня 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1                           до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини:      з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 
ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця починаючи                  з 26 квітня 2018 року і на період навчання у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого , але не більше ніж до досягнення         ОСОБА_3 23 років.
 
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив, що предметом позову є відшкодування шкоди, однак позивачем не доведено обставини завдання їй шкоди відповідачем.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат                на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат, у цьому випадку - витрат                    на професійну правничу допомогу, є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат і їх розміру, а надана ОСОБА_2 на підтвердження розміру витрат на правову допомогу квитанція від 02 травня 2019 року № 15 не є фінансовим документом, оскільки не відповідає визначенню поняття розрахункового документа, наведеного у статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а тому такий документ не приймається як розрахунковий і не підтверджує розміру витрат на правову допомогу.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що надана адвокатом Слободян Г. В. квитанція від 02 травня 2019 року № 15 не може бути прийнята як доказ оплати витрат на правничу допомогу, з огляду на що заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу є недоведеними та відшкодуванню не підлягають.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
20 грудня 2019 року ОСОБА_2 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення в частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу.
 
Зміст відзиву на касаційну скаргу 
 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходив.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2020 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року справу призначено                    до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження                  без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду від 17 квітня 
2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи                   за правилами загального позовного провадження. 
 
Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на позов - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження.
 
Ухвалу про відкриття провадження у справі ОСОБА_2 отримав 24 квітня    2019 року.
 
07 травня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов.
 
Також у встановлений статтею 141 ЦПК України строк ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про відшкодування ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, на підтвердження чого надав акт прийому наданих послуг до договору № 71 про надання юридичної допомоги, укладеного 02 травня 2019 року між ним та адвокатом Слободян Г. В., та квитанцію про сплату 3 000,00 грн, яка не відповідає вимогам до розрахункових документів.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких     не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку,        що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року                    та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла              до 08 лютого 2020 року.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права           чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги          ОСОБА_2 , Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних                    з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів,         які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат 
є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правову допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. 
 
У постанові від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 Верховний Суд вказав, що належними доказами оплати витрат на правову допомогу є не тільки виставлення рахунку, а і його оплата.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що останнім не надано суду належних доказів на підтвердження оплати правової допомоги, оскільки видатковий касовий ордер, який є підтвердженням оплати послуг з надання правової допомоги, у матеріалах справи відсутній, а надана відповідачем квитанція від 02 травня 2019 року № 15 не визнана судом належним доказом, тобто відповідачем не доведено вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу.
Отже, враховуючи, що відповідачем вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу не доведено, а в силу положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений можливості переоцінювати докази, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такі вимоги задоволенню не підлягають.  
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права, вони містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, зокрема апеляційного суду, який належним чином їх спростував. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішенян питання щодо судових витрат -  без змін.
 
В іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються, а тому                в касаційному порядку не переглядаються.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2019 року    та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року                 в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_1 на  користь ОСОБА_2 судових витрат залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанціїнабирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун