ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року	Львів	Справа № 140/3347/19 пров. № А/857/2471/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Святецького В.В., Шинкар Т.І., 
з участю секретаря судового засідання Герман О.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції - Дмитрук В.В., 
час ухвалення рішення - не вказано, 
місце ухвалення рішення - м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення - не вказано, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області в особі Відділу містобудування та архітектури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , в якому просила суд про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розширення квартири № 4 (добудова) житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області у наданні ОСОБА_2 містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оформлену листом від 25 жовтня 2019 року №22.27/К-561/1. Зобов`язано Відділ містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області надати ОСОБА_2 містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розширення квартири № 4 (добудова) житлового будинку по АДРЕСА_1 . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.
Рішення мотивоване тим, що в період громадського обговорення та на громадських слуханнях пропозицій і зауважень до вищезазначеної містобудівної документації від громадськості не надходило. А тому суд робить висновок, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом висловити свої зауваження чи пропозицій щодо реконструкції житлового будинку по АДРЕСА_1 під час процедури громадського обговорення та громадських слухань детального плану території реконструкції житлової забудови, до якого входить зазначена вулиця. Вказує, що визначення органом місцевого самоврядування позивачу цільового використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ненадання йому містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується їх цільове призначення, є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю, що полягає у перешкоджанні цільовому використанню земельної ділянки. Також суд першої інстанції наголошує на відсутності втручання в дискреційні повноваження відповідача при зобов`язанні такого надати містобудівні умови та обмеження.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, подали апеляційні скарги, у яких, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що заява про надання ОСОБА_2 згоди на проведення добудови до належної їй квартири взагалі не стосувалась тієї реконструкції з добудовою, на яку остання прохала надати містобудівні умови та обмеження, у зв`язку з чим ним і було відкликано попередньо надану згоду. Скаржник наголошує, що при зміні місця розташування добудови з фасадної частини будинку на бічну позивач не отримувала згоди в установленому законом порядку, а тому у відповідача були всі підстави для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень.
Доводи відповідача у його апеляційній скарзі зводяться до аналогічної суті. Також відповідач навів ряд доводів щодо питання розподілу судових витрат. Зокрема, вказує на те, що 07 листопада 2019 року, яким датована квитанція про сплату гонорару в розмірі 7000 грн, адвокат ще не міг знати точну кількість годин, необхідну йому для вивчення судової практики, написання позовної заяви.
Позивач подав до суду відзиви на апеляційні скарги, в яких покликається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг і відзивів на них в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.07.2012 р. ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-11). Згодом позивач, маючи намір провести добудову до належної квартири, звернулась до начальника Відділу містобудування та архітектури із проханням роз`яснити, які документи необхідні для цього, на що отримала відповідь, що насамперед необхідна нотаріально завірена згода на проведення такої добудови від власників, суміжних з квартирою.
11.10.2012 р. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які є власниками квартир № 8 , № 7 та № 3 в будинку АДРЕСА_1 , погодили проведення реконструкції з прибудовою до належної ОСОБА_2 квартири, засвідчивши даний факт нотаріальною заявою (а.с.31).
В подальшому позивач розпочала реалізовувати свої наміри щодо проведення добудови до квартири, в результаті чого були прийняті та виготовлені наступні рішення та документи: рішенням Ковельської міської ради від 27.06.2013 №39/29 при передачі у користування Ремонтному житлово-комунальному підприємству № 1 (далі - РЖКП №1) надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування багатоквартирних житлових будинків (а.с.32); рішенням Ковельської міської ради від 28.11.2013 № 44/32 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надано в постійне користування РЖКП №1 земельну ділянку площею 2678 кв. м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (а.с.33); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 24.03.2014 посвідчено право постійного користування за РЖКП №1 на земельну ділянку площею 2678 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (а.с.34); 31.03.2014 РЖКП №1 листом вих. № 342 повідомило головного архітектора про те, що не заперечує проти проведення реконструкції квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за умови погодження з відділом культури виконавчого комітету Ковельської міської ради та власників суміжних квартир (а.с.35); 28.04.2014 р. РЖКП №1 адресувало Ковельському міському голові ОСОБА_5 клопотання вих. № 449, в якому не заперечує проти виготовлення технічної документації для укладання договору суперфіцію терміном на 49 років, орієнтовною площею 133 м. кв. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с.36); листом виконавчого комітету Ковельської міської ради від 21.05.2014 № К-543 позивача повідомлено про те, що питання про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації згідно заяви від 12.05.2014 буде винесене на розгляд сесії міської ради (а.с.37); 16.08.2015 позивачем було укладено із Ковельською міською радою та РЖКП № 1 договір суперфіцію, яким визначено право ОСОБА_2 на забудову земельної ділянки площею 118 кв. м. по АДРЕСА_1 (а.с.12-20); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 09.09.2015 посвідчено право позивача на забудову земельної ділянки площею 118 кв. м. по АДРЕСА_1 згідно договору суперфіцію (а.с.38); у 2016 році на замовлення позивача виготовлено проект розширення квартири № 4 (добудова) житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.45-55); рішенням Ковельської міської ради від 17.08.2017 № 28/24 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 та надано згоду на укладення договору суперфіцію (а.с.27); 20.09.2017 р. позивачем було укладено із Ковельською міською радою та РЖКП № 1 договір суперфіцію, яким визначено право позивача на забудову земельної ділянки площею 68 кв. м. по АДРЕСА_1 (добудови) житлового будинку (а.с.21-23);витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 06.11.2017 посвідчено право позивача на забудову земельної ділянки площею. 0,0068 га по АДРЕСА_1 згідно договору суперфіцію (а.с.39).
Зібравши усі необхідні документи та отримавши погодження відповідних органів влади, 18.09.2019 ОСОБА_2 звернулась через Центр надання адміністративних послуг до Відділу містобудування та архітектури із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.40).
Листом від 30.09.2019 року №22.27/К-561 Відділ містобудування та архітектури повідомив про те, що для отримання містобудівних умов та обмежень позивачу необхідно додати викопіювання з топографо-геодезичного плану в М 1:2000 (а.с.41). Додавши викопіювання з ТГП в М 1:2000 ОСОБА_2 18.10.2019 повторно звернулась до відповідача із заявою про видачу їй містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.43). Відділ містобудування та архітектури листом від 25.10.2019 №22.27/К-561/1 повідомив позивача про те, що їй відмовлено у видачі містобудівних умов і обмежень у зв`язку із зверненням гр. ОСОБА_1 про відкликання згоди на проведення добудови до будинку по АДРЕСА_1 (а.с.44).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією. 
Згідно з положеннями ст. 26 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. 
Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. 
Відповідно до частини другої цієї статті фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. 
Згідно з частиною третьою даної статті містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4) витяг із Державного земельного кадастру. Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва. Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним. Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення). Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. 
А відповідно до частини четвертої цієї статті підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання. 
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», як правильно зазначив суд першої інстанції, нею встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.
В свою чергу, ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» також визначено вичерпний перелік документів, які заявник повинен подати для отримання містобудівних умов та обмежень, про що вказано в цій нормі, і серед цього переліку не передбачена нотаріально посвідчена згода власників суміжних приміщень. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відділ містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області відмовив позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва за відсутності законодавчо визначених підстав для цього, оскільки надання нотаріально посвідчених згод на здійснення вказаної реконструкції власників суміжних квартир, на що відповідач посилався у листі 25.10.2019 №22.27/К-561/1, не передбачено наведеними вище нормами закону. 
Також колегія суддів вважає помилково визначеним перелік обов`язкових документів, що був наданий позивачці у відповідь на її звернення, серед якого для отримання даної адміністративної послуги передбачено необхідність подання заявником нотаріально засвідченої згоди співвласників об`єкта нерухомості, земельної ділянки, суміжних приміщень, згода балансоутримуючої організації, зважаючи на таке. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 8 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єктом надання адміністративних послуг на кожну адміністративну послугу, яку він надає відповідно до закону, затверджуються інформаційна і технологічна картки, а у разі якщо суб`єктом надання є посадова особа, - органом, якому вона підпорядковується. Інформаційна картка адміністративної послуги, що надається територіальним органом центрального органу виконавчої влади, іншого державного органу, їх посадовими особами, які уповноважені відповідно до закону надавати адміністративну послугу, затверджується на підставі типової інформаційної картки, затвердженої відповідним центральним органом виконавчої влади, іншим державним органом. Інформаційна картка адміністративної послуги містить, серед іншого, інформацію про перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, порядок та спосіб їх подання, а у разі потреби - інформацію про умови чи підстави отримання адміністративної послуги, та акти законодавства, що регулюють порядок та умови надання адміністративної послуги. 
Водночас, відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 9 Закону України «Про адміністративні послуги» перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, визначається законом. Забороняється вимагати від суб`єкта звернення документи або інформацію для надання адміністративної послуги, не передбачені законом. 
Отже, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, який є суб`єктом надання певної адміністративної послуги, затверджує інформаційну картку такої послуги, в якій визначається, зокрема, перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, проте такий перелік повинен відповідати переліку документів, визначеному спеціальним законом, а також затверджується на підставі типової інформаційної картки, затвердженої відповідним центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом. 
Проте перелік документів, необхідних для отримання містобудівних умов та обмежень, визначений начальником Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, не відповідає вичерпному переліку, визначеному ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», про що вказав суд першої інстанції. 
Твердження відповідача про те, що обов`язковість згоди співвласників об`єкта нерухомості чи власників суміжних приміщень передбачена п. 2 ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказаною нормою визначено, що до заяви про отримання містобудівних умов та обмежень додається копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації). Тобто відповідно до змісту наведеної норми документи, передбачені нею, подаються лише у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано у відповідному Державному реєстрі, а також згода власника такого об`єкта потрібна якщо реконструкцію здійснює не він, а інша особа. 
Відділ містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області також не навів будь-яких конкретних та обґрунтованих доводів щодо того, яким чином здійснення ОСОБА_2 реконструкції її квартири порушує чи може порушити права власників суміжної квартири, яка є окремим ізольованим приміщенням. 
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, визначення органом місцевого самоврядування позивачу цільового використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ненадання йому містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується їх цільове призначення, є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю, що полягає у перешкоджанні цільовому використанню земельної ділянки. 
За таких обставин колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною відмови Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області видати ОСОБА_2 містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. 
Також колегія суддів враховує, що відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. 
Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. 
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. 
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. 
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі № 1640/2594/18. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 та п. 4 ч. 1 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, тобто дії, які він повинен вчинити за законом. 
Частиною 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
Як правильно зазначив суд першої інстанції, умови, за яких орган відмовляє у наданні містобудівних умов і обмежень, визначені законом, і якщо такі умови відсутні, орган повинен надати містобудівні умови і обмеження. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати або не надати (відмовити) містобудівні умови і обмеження. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. 
Тому, зважаючи, що Відділ містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області відмовив позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень без наявності законних підстав, не довів правомірності такої відмови чи наявності інших підстав для відповідного рішення, у спірному випадку, на думку колегії суддів, у відповідача не було інших варіантів дій (рішень) крім надання таких умов та обмежень, тобто відсутня дискреція у вирішенні спірного питання. 
Також слід зазначити, що в матеріалах справи наявні докази, які були досліджені судом першої інстанції і які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача як зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на земельній ділянці не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки за відсутності передбачених законом підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень відповідач зобов`язаний надати позивачу містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва вказаної земельної ділянки. А тому, оскільки інших підстав для відмови позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень не вбачається, втручання у повноваження Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, як суб`єкта владних повноважень, є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача. Крім того, реалізацією відповідачем своїх дискреційних повноважень при наданні містобудівних умов та обмежень буде вважатися визначення управлінням змісту таких умов та обмежень. 
Також спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом у рішенні від 31.03.2020 року у справі № 819/1729/17. 
Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що для повного і ефективного захисту порушених прав та законних інтересів ОСОБА_2 необхідно зобов`язати Відділ містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області надати позивачу містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розширення квартири № 4 (добудова) житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Водночас, відповідачем оскаржується рішення суду в частині розподілу судових витрат, зокрема, стягнення на користь позивача понесених витрат на правову допомогу в заявленому розмірі 7000 грн.
Приймаючи рішення в цій частині суд першої інстанції керувався критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Суд першої інстанції зазначив, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». А у разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.
За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката в суді першої інстанції на стадії пред`явлення позову, в загальному розмірі 7000 грн.
На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом представлено: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 18.06.2010 №449, договір про надання правничої допомоги від 06.11.2019 б/н, розрахунок наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 17 грудня 2019 року, акт наданої правничої допомоги від 17 грудня 2019 року та квитанцію №28869301-1.
Відповідно до Розрахунку наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 17.12.2019 (Додаток №1 до договору про надання правничої допомоги від 06.11.2019) (а.с.124) ОСОБА_2. прийняла, погодила та здійснила оплату наданої адвокатом правничої допомоги, яка складається з наступних юридичних послуг: вивчення судової практики в аналогічних справах (1 год.) - 700 грн.; збір доказів для підготовки адміністративного позову (2 год.) - 1400 грн.; підготовка адміністративного позову (5 год.) - 3500 грн.; підготовка відповіді на відзив (2 год.) - 1400 грн. Згідно із квитанцією від 07.11.2019 №28869301-1 позивач сплатила на рахунок адвоката 7000 грн. оплати за надання правничої допомоги (а.с.127).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що  розрахунок витрат на правову допомогу, який міститься в акті прийому-передачі виконаних робіт, є обґрунтованим та співмірним із затраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг. 
Також, 11 серпня 2020 року на адресу суду надійшло два клопотання адвоката позивача про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом апеляційних скарг, які просить стягнути у разі відмови у задоволенні апеляційних скарг.
Оцінюючи заявлені до відшкодування адвокатські витрати (їх склад та вартість) колегія суддів вважає їх істотно завищеними, з огляду на таке.
Відповідно до опису виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги від 16.03.2020 р. адвокатом було надано наступні послуги: збір доказів для підготовки відзиву на апеляційну скаргу - 0,5 год вартістю 500 грн; підготовка відзиву на апеляційну скаргу - 5 год вартістю 5000 грн; представництво інтересів клієнта в суді -1,5 год вартістю 1500 грн. 
Відповідно до опису виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги від 11.08.2020 р. адвокатом було надано наступні послуги: підготовка відзиву на апеляційну скаргу відповідача - 3 год вартістю 3000 грн.
По перше, слід зазначити, що обидва відзиви мають практично аналогічний зміст, що є логічним з огляду на той факт, що вимоги обох апеляційних скарг обгрунтовані однаковими доводами, тому суду не вважає за можливе відшкодовувати витрати, пов`язані з підготовкою двох відзивів. Також колегії суддів не зрозуміло яким чином підготовка відзиву на апеляційну скаргу спричинила більші витрати (5000 грн, відповідно до розрахунку від 11 серпня 2020 року), ніж підготовка адміністративного позову (3500 грн, відповідно до розрахунку від 17 грудня 2019 року) при однаково затраченому часі (5 год), а також незрозумілим є однаковий час, витрачений на підготовку двох документів, що є абсолютно різними за ступенем ресурсозатрат для їх підготовки.
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Оцінюючи в сукупності викладене, враховуючи неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу із складністю справи та ціною позову, колегія суддів вважає, що враховуючи принцип співмірності, понесені позивачем судові витрати на надання правничої допомоги можливо відшкодувати лише у розмірі 2500 грн, з них 1500 грн - представництво інтересів позивача в суді, 1000 грн - підготовка відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -                              

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 140/3347/19 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Незалежності, будинок 73, код ЄДРПОУ 21735556) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
  Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	В. В. Святецький 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 18.08.2020 року