ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 червня 2020 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №587/1506/19 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/816/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківський національний університет внутрішніх справ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Олександра Вікторовича 
на рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Степаненка О.А. в приміщенні Сумського районного суду Сумської області, 

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі - ХНУВС) про визнання недійсними пунктів договору.
Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем укладено договір від 02 вересня 2013 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. 
Зазначає, що по своїй суті пункти 2.3.6 та 3.3 вказаного договору зобов`язали його після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, яка призначена замовником, і відпрацювати не менше трьох років.
Вважає, що вказані пункту договору суперечать вимогам чинного законодавства, яким передбачено безоплатне навчання без обов`язку трирічного відпрацювання. А тому, на його думку, вони є такими, що порушують право на освіту та право на працю та мають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача.
Посилаючись на вказані обставини, просить визнати недійсними положення пункту 2.3.6 та пункту 3.3 договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 02 вересня 2013 року.
Сумський районний суд Сумської області рішенням від 28 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив за безпідставністю позовних вимог. 
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пономаренко О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору.
       В доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд проігнорував невідповідність оспорюваних пунктів договору Конституції України та міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України. 
       Вказує на те, що судом не було враховано, що оспорювані пункти договору мало того, що суперечать законодавству України, але ще й ставлять позивача у вкрай невигідне положення, перешкоджаючи йому самостійно робити вибір праці. Отже, невідповідність правочину вимогам законодавства є підставою для визнання його недійсним.
       Посилається, на те, що Закон України «Про вищу освіту» не містить умов щодо обов`язковості трирічного відпрацювання або відшкодування в установленному порядку до державного бюджету вартості навчання, а у липні 2014 року Закон України «Про освіту» приведено у відповідність до ст. 53 Конституції України.
       Також вважає, що судом не було досліджено всі фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, а у рішенні не надано вмотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного позивачем, а тому рішення є незаконним та необґрунтованим. На думку позивача, суд формально підійшов до вирішення спору.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Сторони повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, але своїм правом на участь в судовому засіданні не скористались. Від представника позивача - адвоката Пономаренка О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він бере участь в іншому судовому засіданні в кримінальній справі. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання, оскільки участь представника сторони в розгляді іншої справи, не є поважною причиною неявки в судове засідання. Крім того відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2013 року позивача ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу з підготовки фахівців для підрозділів слідства ХНУВС з 16 серпня 2013 року (а. с. 6).
02 вересня 2013 року між ХНУВС з одного боку, Головним управлінням МВС України в Сумській області з другого боку, та ОСОБА_1 з третього боку, укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (а. с. 7).
Пунктом 2.3.6 вказаного договору передбачено обов`язок позивача у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.
Згідно п. 3.3 договору передбачено такі підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку, як звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ зі служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.
Наказом від 03 березня 2017 року ОСОБА_1 відраховано зі складу курсантів 4-го курсу факультету № 1 за спеціальністю «Правознавство» ХНУВС з 04 березня 2017 року та направлено його до ГУ НП в Сумській області (а. с. 16).
Наказом від 20 грудня 2018 року позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 7 (за власним бажанням) частини 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (а. с. 17).
19 грудня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі (а. 19).
Згідно довідки-розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 загальна сума визначених до відшкодування витрат за період з 16 серпня 2013 року по 04 березня 2017 року становить 55 391 грн 63 коп. (а. с. 15).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними положень пунктів 2.3.6 та 3.3 Договору, відсутні, оскільки відповідача перед укладенням договору було повідомлено та ознайомлено з усіма умовами договору, текст підписаного сторонами договору свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо всіх істотних умов договору, а інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» (чинний на час укладення договору) курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку установленому КМУ. Аналогічні положення містяться і в ч. 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію». 
Згідно з п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлює МВС України разом з Міністерством фінансів України.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ від 02 вересня 2013 року укладений в письмовій формі та підписаний сторонами. Вказаний договір містить всі істотні умови.
Отже, зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з ОСОБА_1 . Він відповідає вимогам ЦК України щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України).
Стосовно доводів апеляційної скарги, що спірні пункти договору суперечать Конституції України (ч. 1 ст. 43) та міжнародним договорам в частині того, що, на його думку, він був позбавлений вільно обирати працю під загрозою сплати відшкодування, колегія суддів зазначає, що позивач на час укладення договору, погоджувався з умовами вказаного договору, і розумів необхідність приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначений замовником та відпрацювати на цій посаді не менше трьох років, а у випадку звільнення зі служби за власним бажанням протягом цього строку - відшкодувати фактичні витрати на підготовку. Зазначені положення договору не суперечать діючому законодавству, позивач погодився з цими умовами добровільно, а тому його твердження про те, що йому чинили перешкоди самостійно здійснювати вибір праці не підтверджуються належними доказами.
Стосовно доводів скаржника, що на даний час законодавство України не містить положень щодо обов`язку відпрацювати три роки після закінчення вищого навчального закладу, слід зазначити наступне.
Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (1991 року), в ред. яка діяла на час укладення договору, було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Частину 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (1991 року) дійсно було виключено на підставі Закону № 1556-VII від 01 липня 2014 року. Проте, відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (так званий принцип негайної дії закону в часі). Крім того спірні правовідносини регулюються нормами спеціального законодавства: Законами України «Про міліцію» та «Про Національну поліцію». Оспорювані позивачем пункти договору від 02 вересня 2013 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України відповідаютьч. 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» та ч. 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію». 
Колегія суддів не вбачає також порушень норм процесуального права при розгляді місцевим судом даної справи.
Згідно ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач не виконав свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог. 
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд - 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Олександра Вікторовича залишити без задоволення. 
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 січня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 червня 2020 року. 

Головуючий:                                                Т.А. Левченко 

Судді:                                                                О.І. Собина

                               С.Г. Хвостик