Постанова
Іменем  України 
 
02 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 320/1622/16-ц
провадження № 61-6387св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
 
за первісним позовом:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 ,
треті особи: комунальне підприємство «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», Орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області,
 
за зустрічним позовом:
позивач – ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Мелітопольський міський відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Мелітопольська міська рада Запорізької області,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_7 , на постанову Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Бєлки В. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом  до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , та просили: визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні нею шляхом передачі ключів, повідомлення кодів системи сигналізації, встановленої у квартирі, зобов`язати відповідачів для погашення акту самочинного перепланування встановити віконно-дверний блок у капітальній стіні.
В обґрунтування позову зазначали, що виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області 17 вересня 2015 року видано ОСОБА_1 (військовослужбовцю) та членам його сім`ї ордер на чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , виділену на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради № 267/1 від 30 липня 1998 року.
На сьогодні в квартирі зареєстровані сім осіб – ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , четверо дітей, онука. Проживають в квартирі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та неповнолітня онука ОСОБА_6 . 
Відповідачі перешкоджають їм у доступі до квартири – замінили двері та вхідні замки, ключі не надають. Після отримання ордеру на квартиру та реєстрації членів сім`ї було розпочато процес приватизації житла, але відповідачі чинять перешкоди у закінченні приватизації. За час проживання в квартирі відповідачі без їх згоди здійснили самочинне перепланування і не надають можливість оформити перепланування та технічну документацію.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили позов задовольнити.
В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Позовна заява мотивована тим, що вона проживає у спірній квартирі разом зі своїми дочками ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , а також онукою ОСОБА_6 . Квартира знаходиться в їх користуванні на підставі ордеру на житлове приміщення № 20579.
19 вересня 2000 року шлюб, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_1 , було розірвано. Дочка ОСОБА_9 після реєстрації шлюбу переїхала проживати в інше помешкання і за її заявою була знята з реєстраційного обліку  за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 в цій квартирі проживав до 2006 року, а потім переїхав до свого батька ОСОБА_1 , який ніколи не проживав в спірній квартирі. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не сплачують комунальні послуги.
На підставі зазначеного, посилаючись на положення статті 71 ЖК УРСР Пульман М. Г. просила її позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2018 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Зустрічний позов  ОСОБА_3 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2  такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в період дії ордеру на житлове  приміщення не реалізували своє право на вселення у спірну квартиру, термін дії цього ордеру у встановленому порядку не продовжили,  поважність причини своєї відсутності у спірному житлі в період з 17 вересня 2015 року до моменту свого звернення до суду 16 березня 2016 року з цим позовом, тобто понад  шість місяців, фактично не довели, продовжуючи проживати у належній їм на праві власності квартирі в цьому ж населеному пункті.
Позивачі за первісним позовом не надали суду жодного доказу того, що вони намагалися вселитися до спірної квартири, а відповідачі чинили їм в цьому перешкоди, а також не довели, що відповідачі змінили вхідні замки і не надають їм ключ від дверей.
Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 надала суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 тривалий час в квартирі не проживають, особисті речі в квартирі не зберігають, комунальні послуги та інші платежі, пов`язані з утриманням квартири не сплачують, тому вони втратили право користування спірною квартирою.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2018 року скасовано і ухвалене нове рішення.
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , усунути перешкоди  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом передачі ключів, повідомлення кодів системи сигналізації, встановленої в квартирі.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в іншій частині відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що сторони набули право користування квартирою з моменту видачі ордеру 17 вересня 2015 року, тому ОСОБА_3 повинна була довести, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад 6 місяців, тобто станом на 17 квітня 2016 року.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою за місяць до закінчення 6-місячного строку, передбаченого статтею 71 ЖК УРСР, посилаючись на наявність перешкод у проживанні в спірному житлі з боку відповідачів за первісним позовом.
Висновки суду про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не проживають у квартирі понад 6 місяців починаючи з серпня 2001 року не відповідають вимогам закону та обставинам справи, оскільки право на користування квартирою у сторін виникло на підставі ордеру, виданого 17 вересня 2015 року.
ОСОБА_3 визнала, що змінила замки у спірній квартирі, ключі від нових замків позивачам не надавала, оскільки вона з дочками самостійно зробила ремонт у квартирі, тоді як ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не брали в цьому участь ані фінансово, ані особистою участю.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що первісний позов в частині усунення перешкод у користуванні квартирою підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічних вимог про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, слід відмовити.
Вимоги за первісним позовом про зобов`язання відповідачів для погашення акту самочинного перепланування встановити віконно-дверний блок у капітальній стіні задоволенню не підлягають, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів за первісним позовом до органів, які здійснюють приватизацію житлових приміщень, та відмови у приватизації спірної квартири з огляду на наявні в ній перепланування.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У березні 2019 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_7 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2018 року.
В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що позивачі за первісним позовом фактично не вселилися до спірної квартири протягом 30 днів з дня видачі ордера на вселення. Той факт, що позивачі за первісним позовом набули право користування квартирою у зв’язку з реєстрацією свого місця проживання у ній 19 вересня 2015 року не може свідчити про їх фактичне вселення до житла.
 
Апеляційний суд у порушення вимог статті 81 ЦПК України не встановив, якими доказами позивачі за первісним позовом довели наявність перешкод у користуванні спірною квартирою.
 
Оскаржуване рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року відкрито касаційне провадження  у вказаній справі та витребувано її матеріали з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.
 
05 липня 2019 року справа № 320/1622/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
ОСОБА_1 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                   в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що згідно виписки з протоколу № 9 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 16 жовтня 1991 року полковника ОСОБА_1 з сім`єю з семи осіб (дружина, мати, три доньки, син) зараховано на квартирний облік і внесено в книгу безквартирних.
 
Рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради № 267/1 від 30 липня 1998 року затверджено рішення житлової комісії Мелітопольського гарнізону про надання військовослужбовцю ОСОБА_1 на склад сім`ї з п`яти осіб чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3 , де залишається проживати два чоловіка. 
 
На підставі рішення виконавчого комітету від 30 липня 1998 року № 267/1 ОСОБА_1 видано ордер № 20579 від 17 вересня 2015 року на право заняття жилого приміщення жилою площею 50,55 кв. м, що складається з 4-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_2 , на склад сім`ї з п`ятьох осіб – дружини ОСОБА_3 , дочки ОСОБА_10 , сина ОСОБА_2 , дочки ОСОБА_9 . 
 
Таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 набули право користування квартирою АДРЕСА_4 з 17 вересня 2015 року на підставі ордеру № 20579.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у спірній квартирі з 19 вересня 2015 року.
 
ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зазначали, що вони не можуть вселитися до спірного житла, оскільки відповідачі перешкоджають позивачам у доступі до квартири – замінили двері та вхідні замки, ключі не надають. Після отримання ордеру на квартиру та реєстрації членів сім`ї було розпочато процес приватизації житла, але відповідачі чинять перешкоди у закінченні приватизації. За час проживання в квартирі відповідачі без згоди позивачів здійснили самочинне перепланування і не надають можливість оформити перепланування та технічну документацію.
 
ОСОБА_3 , звертаючись із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , просила визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, на підставі статті 72 ЖК Української РСР, оскільки вони не проживають у спірній квартирі майже 10 років, не сплачують комунальні послуги та інші витрати, пов`язані з утриманням нерухомості.
 
Встановлено та не заперечується позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 , що вона дійсно замінила замки у спірній квартирі та не надала нові ключі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оскільки вони не брали участь у ремонті квартири, який вона зробила разом з дочками.
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
 
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
 
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
 
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
 
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
 
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довела.
При цьому, належних доказів на підтвердження факту непроживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи ОСОБА_3 не доведено, як і обставин, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратили інтерес до спірного житла.
 
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи ОСОБА_3 не доведено.
 
Апеляційний суд встановивши, що між учасниками справи існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, ОСОБА_3 за допомогою належних доказів не довела, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не проживають у спірній квартирі без поважних причин та вони втратили інтерес до житла, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та відсутність підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті                 і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                       ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. 

 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд                         у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук