ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1914/20 Справа № 202/412/18 	  	Головуючий у першій інстанції: Бєльченко Л. А. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, – 

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся, ОСОБА_3 . Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме частина житлового будинку АДРЕСА_1 . Даний будинок був придбаний ОСОБА_3 в період шлюбу з відповідачем і зареєстрований на ім`я останнього. 21.11.2017 року позивач звернувся до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину будинку, але йому було відмовлено у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Позивач вважає поважною причину пропуску строку на прийняття спадщини і зазначає, що з серпня 2015 року по теперішній час він проживає і працює в Харківській області через конфлікт зі своєю матір`ю. Лише 15.11.2017 року після першої за тривалий час розмови з матір`ю позивач дізнався про смерть ОСОБА_3 , після чого з`явився до м. Дніпра для подачі заяви про прийняття спадщини. Тому, позивач просив визначити йому додатковий строк в один місяць з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його баби - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно копії свідоцтва про одруження Серії НОМЕР_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 21 липня 1963 року було зареєстровано шлюб (зворот.бік а.с.131).
Згідно копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.138).
За час шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на ім”я першого було придбано будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.05.1975 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-2630, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.134).
На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №011616 від 23 червня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №011616, відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0146 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , яка призначена для ведення особистого підсобного господарства (а.с.135).
Також, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №011615 від 23 червня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №011615, відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.136).
Згідно копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 у батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зворот.бік а.с.139) - позивач у справі.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_4 , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 04 жовтня 2005 року (зворот.бік а.с.138).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача і дружина відповідача, ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_5 , виданого Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління 01 жовтня 2015 року (зворот.бік а.с.137). Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне їй майно.
Як вбачається із матеріалів спадкової справи №235/2017, відкритої після смерті ОСОБА_3 , спадкодавець за життя була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіти спадкодавцем складені не були.
Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв її чоловік - відповідач ОСОБА_2 , який на час відкриття спадщини проживав зі спадкодавцем та вони були зареєстровані за однією адресою по АДРЕСА_1 , що підтверджується, зокрема, копією паспорта відповідача. 
Згідно постанови державного нотаріусу від 21.11.2017 року, 21.11.2017 року до Шостої дніпровської нотаріальної контори звернулась Мартінович Олександра Робертівна, яка діє за довіреністю від імені ОСОБА_1 , за отриманням на ім`я останнього, який є спадкоємцем за законом згідно ст.1266 ЦК України, свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті його баби ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , але отримала відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (а.с.128-146).
За загальним правилом положення про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220 Цивільний кодекс України).
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його передив, та батьки.
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за життя їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ст. 1266 ЦК України; спадкування за правом представлення).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови
від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини позивач не надав, не довів наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, - колегія дійшла висновку про обгрунтованість висновку місцевого суду щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі.
       Згідно особистих пояснень позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, він, позивач, з серпня 2015 року виїхав проживати у м. Харків, де працює та має “складний графік роботи”; з того часу з бабою та матір”ю не спілкувався через конфлікт та непорозуміння; про смерть баби дізнався у листопаді 2017 року, коли вирішив відновити стосунки з родичами. Наведені твердження позивача відповідачем категорично заперечуються.
       Колегія наголошує, що позивачем не надано суду доказів існування вкрай неприязних стосунків позивача зі спадкодавцем, матір”ю позивача та іншими родичами та відсутність, через конфлікт, будь-якого спілкування понад два роки (з серпня 2015 року по листопад 2017 року).        
       Посилання позивача на проживання у м. Харкові та роботу зі “складним графіком” не є непереборними перешкодами для прийняття спадщини, оскільки Харківська та Дніпропетровська області є сусідніми, обласні центри розташовані на незначній відстані один від одного, перебувають у межах однієї держави; між вказаними обласними центрами існує регулярне транспортне сполучення. 
       Позивачем місцевому суду надано копію довідки ТОВ “Своєчасність” від 14.11.2017 року, згідно якої ОСОБА_1 працював на посаді комірника в м. Харкові з 01.09.2015 року по 06.12.2015 року (а.с. 15). Згідно довідки від 13.10.2017 року, з 08.12.2015 року по 10.06.2016 року позивач працював у відділенні №6 м. Харкова ТОВ “Нова пошта” (а.с. 14). 
       Будь-яких доказів щодо “складного графіку роботи”, роботи вахтовим методом або роботи з тривалими відрядженнями, в тому числі за кордоном, суду не надано, клопотання про витребування таких доказів судом - не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.
       На а.с. 16 знаходиться копія довідки від 08.10.2015 року без реєстраційного номеру, згідно якої позивач з 05 по 08 жовтня 2015 року перебував на амбулаторному лікуванні.
       Місцевим та апеляційним судами у якості свідків були допитані ОСОБА_7 , яка є племінницею відповідача (згідно пояснень свідка), ОСОБА_8 , який є пасинком відповідача (відповідно до пояснень свідка), ОСОБА_9 , яка є дружиною племінника спадкодавця та була присутньою в судовому засіданні у якості слухача (відповідно до пояснень свідка). Вказані свідки надали суду взаємовиключну інформацію щодо присутності позивача на церемонії поховання спадкодавця. Встановивши, що вказані свідки є родичами сторін у справі, не являються безсторонніми та об”єктивними, - колегія не приймає у якості належних та допустимих доказів покази жодного з вказаних свідків. Отже, твердження позивача, що він не був присутнім на похованні бабці - не спростовані. 
       Однак, колегія приймає до уваги, що неспілкування зі спадкодавцем та іншими родичами протягом тривалого часу пов”язане, згідно пояснень позивача, з наявністю неприязних стосунків та конфліктної ситуації; існування неприязних стосунків є суб”єктивним фактором, який не створював непереборних перешкод позивачу для вчинення дій щодо відновлення стосунків з бабою, враховуючи, зокрема, що вона була особою похилого віку; позивач не цікавився станом здоров”я спадкодавця, не виявляв піклування та турботи щодо неї.
       Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що позивач претендує на спадкування за законом, заповіт на його користь спадкодавцем на складався; встановивши, що позивачем не доведено наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк; встановивши, що позивачем суттєво порушено шестимісячний строк для прийняття спадщини (із заявою щодо прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори більше, ніж через два роки з часу відкриття спадщини), - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Судом першої інстанції безпідставно враховано у якості належних доказів пояснення вищевказаних свідків; місцевий суд не взяв до уваги, що свідки є родичами сторін та не являються неупередженими; однак, наведене не вплинуло на правильність висновків місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, а правильне по суті і справедливе рішення не підлягає скасуванню з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді