ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2020 р. 	Справа № 520/3052/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.06.20 року по справі № 520/3052/2020
за позовом    ОСОБА_1  
до    Головного управління Держгеокадастру у Харківській області                    
про скасування наказу,зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Харківській області № 8402-СГ від 12.09.2019 “Про відмову у виділенні у натурі (на місцевості) земельної частки (паю)”;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Харківській області  прийняти рішення про виділення в натурі   на місцевості земельної частки (паю), на підставі поданої заяви та пакету документів із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про незгоду з отриманим рішенням відповідача, оскільки кінцевим результатом поданої позивачем заяви про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) мало бути рішення про виділення земельної частки (паю), яке в свою чергу є підставою для замовлення проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), а   не проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в порядку, визначеному ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 8402-СГ від 12.09.2019.
Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.08.2019 про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Позов у решті вимог залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 02.07.2013 по справі №622/396/13-ц. (2/622/315/2013) позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) у розмірі 7.91 умовних кадастрових гектарів, з земель запасу або резервного фонду Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області.
13.08.2019 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з заявою про виділення у натурі (на місцевості) земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
12.09.2019 наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 8402-СГ відмовлено позивачу у виділенні в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) на підставі того, що заявницею не надано графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки
Не погоджуючись з прийнятим Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам зазначає наступне. 
Відповідно до п. 8 Розділу Х Земельного кодексу України, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.
Відповідно до ч. 5 ст. 25 Земельного кодексу України, особи, зазначені у частині 1 цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).
Тобто, однією з передумов набуття права власності на земельну ділянку є виділення в натурі (на місцевості) належної земельної частки (паю) громадянам з кола працівників та пенсіонерів державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, інших установ та організацій.
Згідно з ч.ч. 10, 11 ст. 25 Земельного кодексу України, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.
До компетенції районних державних адміністрацій, у відповідності до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, належать повноваження з передачі земельних ділянок державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, зазначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Отже, кожен член сільськогосподарського підприємства має гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості) за рахунок землі, що припадає на пай у межах земель, виділених у користування сільськогосподарських підприємств, інших установ та організацій, а у разі відсутності такої землі - із резервного фонду земель державної або комунальної власності.
Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками регулює Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".
Вказаний вище закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земельних часток (паїв) за відповідними сертифікатами на землю, що належала на праві колективної власності колективними сільськогосподарським підприємствам тощо.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Тобто, питання з приводу розмежування компетенції районних державних адміністрацій та центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (територіальних органів) у розпорядженні земельними ділянками державної власності, які знаходяться за межами населеного пункту, відносно реалізації права громадянина на одержання у власність земельної ділянки за рахунок земельної частки (паю) має поза розумним сумнівом спірний характер.
Відповідно, на етапі, коли землі колективної форми власності колишнього КСП ще не розподілені в повному обсязі, у разі якщо такі землі знаходяться за межами населеного пункту, то питання виділення особі належної їй земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) проводиться відповідною районною державною адміністрацією. Лише у випадку відсутності необхідної землі колективної власності така земля виділяється із земель державної або комунальної власності органами, визначеними ст.122 Земельного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 по справі №814/690/18.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності”, який набрав чинності з 01.01.2013, розмежовано землі державної та комунальної власності в Україні. Пунктом 6 визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.
Згідно з пп. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області (Затверджено Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 №333, надалі - Положення №333) Головне управління Держгеокадастру відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством. Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (п. 3 Положення №333).
Тобто, у випадку визнання права на земельну частку (пай) за рішенням суду із земель державної власності, відповідні рішення уповноважений приймати територіальний орган центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.
Матеріали адміністративного позову не містять доказів на підтвердження того, що на момент винесення оскаржуваного наказу відповідачем вивчалося питання стосовно того, що земельна ділянка, відносно якої має зацікавленість заявник, знаходиться за межами населеного пункту, отже, питання співвідношення місця розташування земельної ділянки із обсягом компетенції відповідача у даному конкретному випадку не може бути визнано судом у якості законної причини для видання оскарженого наказу.
Враховуючи вказане вище, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що  відповідач у спірних правовідносинах безпідставно поширив на випадок заявника положення ч. 6 ст.118 Земельного кодексу України без урахування дійсної причини виникнення спору, а відтак повинен за результатами розгляду заяви, або надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати вмотивовану відмову в її наданні. У вмотивованій відмові владний суб`єкт має зазначити нормативно-правові акти та їх статті із зазначенням однієї із зазначених вище підстав.
Крім того, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що у розумінні ст. 8 Конституції України, якою запроваджений принцип юридичної визначеності як невід`ємний структурний елемент верховенства права, і сам по собі факт відсутності окремої неподільної земельної ділянки розміром 7,91 умовних кадастрових гектарів не може бути визнано перепоною чи перешкодою у реалізації суб`єктивного права заявника на одержання землі у власність за процедурою приватизації земельної частки (паю).
З огляду на викладене, використана відповідачем підстава для відмови не може бути визнана судом належною у контексті положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а тому оскаржений наказ підлягає скасуванню.
Стосовно доводів апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13.08.2019 про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з системного аналізу положень ч. 1 ст. 2 КАС України, ч. 3 ст. 2 КАС України в кореспонденції з приписами ст. 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, вбачається, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.
Відтак, не заперечуючи наявності у відповідача дискреційних повноважень у спірних правовідносинах, беручи до уваги те, що відповідачем не оцінено жодного із факторів, котрі мають юридичне значення для розв`язання порушеного заявником питання та не обмежуючи обсягу адміністративного розсуду владного суб`єкта, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність обтяження Головного управління Держгеокадастру в харківській області обов`язком повторно розглянути заяву по суті з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 по справі №520/3052/2020 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова